— 132 — 



može donijeti loših plodova, te zapriječiti uopće ispravno shvaćanje odraslih 

 organizama 



■ Naše negativno stajalište protiv primarnosti homocclitcta u spužava moramo 

 dalje utvrditi. Već smo spomenuli, da u ontogenezi klatrine nema jedinstvene 

 invaginacije. Po opisu Minchin-ovu (116), koji svakako stoji na stajalištu, daje 

 homocelnost u spužava prvobitna osobina, teče ontogeneza za metamorfoze taku. 

 da već za planktonskoga odsječka u nutarnjosti pripravljene pinakocite prodiru 

 na površinu kod zasjedanja spongule, obilazeći bičaste stanice, koje se baš po 

 cimaju dediferencirati. Pinakocite se na površini hvataju .jedna druge te Sine za- 

 štitnu prevlaku. Bičaste stanice dospijevaju dakle bez stalnoga reda i na mnogo 

 mjesta slobodne površine u dubljinu pleroma. [nvaginacija je već poradi nestašice 

 mjesta nemoguća. Ali je vrijedno istaći, kako reducirane bičaste stanice pojedi- 

 načno pretrpe obrat polariteta za 180". Na crtežima se M i n c h i n o v i m vidi 

 i liti. slika i)8.l, kako jezgra mijenja svoje mjesto. Toj stvari pridajem veliku 

 znatnost, jer je bicasta .stanica protivno postavljena od hoanocite. Tek naknadno 

 konstituira se masivni hoanoderm u epitel. 



Reci će se možda, da se tu radi o samim cenogenezama. Međutim vrijedi 

 taj prigovor samo donekle. Uzmimo drugu homocelnu liniju (n. pr. za leucosoleniju I. 

 gdje spongula stoji posve blizu amfiblastuli (Mincliin, 113). pa ipak ni tu ne- 

 mamo invaginacije. ni bičaste stanice, opkoljene stražnjim zrnatim stanicama (pi- 

 nakocite I ne stvaraju odmah hoanoderma. nego najprije solidnu masu, zatim se 

 obraćaju se u hoanocite i mijenjaju polaritet. I pore i oskul postaju đrugotno. 

 Važno je spomenuti, da te spongule ne sadržavaju znatniji sloj hladetinaste tvari. 



S postojećim se mišljenjem slažemo toliko, što ne držimo, da ontogeneza 

 klatrine ili leukosolenije podaje sliku f'iletskog procesa, ali se od shvaćanja odnosa 

 te ontogeneze prema filogenezi odrasla oblika oštro razlikujemo. Ta razlika dolazi 

 još oštrije do izražaja kod shvaćanja ontogeneze sikona. S tim ćemo se pitanjem 

 dalje pobliže baviti. 



Sa svim raspoloživim činjenicama pogledom na razvojnu povijest spužava, 

 na morfologiju i fiziologiju odraslih oblika, a u suglasju s izvođenjem spužve iz 

 puzave praspužve, a ne iz planktonskog organizma, slična sponguli, najbolje se 

 po našem uvjerenju slaže, kad uzmemo, da je na oblom, izbočeuom, probavnom 

 dijelu plazave praspužve. ispunjene galertom s uklopljenim stanicama i skeletnim 

 iglicama, i to na mnogo mjesta na jedamput no sasvim postepeno, počelo poniranje 

 epitela prema nutarnjosti. ispunjenoj galertom i poduprtoj iglicama. Sporedno je 

 kod toga, da li je zaista u svim linijama tekao taj proces u shematskoj mnogo- 

 strukoj invaginaciji. To i nije vjerojatno, ma da se na principu ništa ne mijenja, 

 ako poradi lakšeg razumijevanja uzmemo, da se svuda radilo o prosječnoj inva- 

 ginaciji. Konzistencija hladetinaste tvari, poredaj i karakter igala kao i posebne 

 razvojne tendencije, u svezi s načinom hranidbe, koja je zahtijevala razvedenost 

 probavne šupljine, imale su bez sumnje znatnu ulogu. Tako zamišljam začetak 

 stvaranja kasnije postale izrazite spužvaste strukture. Općene prilike, koji' su 

 dovele do te nužde, već su prije prikazane. 



Cijela komparativna anatomija spužava zajedno s embriologijom govori jasno 

 zato, da su komorice posebne tvorevine. One činjenice (odrasli oblici homoeelnih 

 spužava, razvoj sikona i oskarele). koje prividno govore protiv toga, možemo 

 bez teškoće dovesti u sklad s tom tezom; tih činjenica ima uopće prema onim 

 drugim pozitivnim argumentima i činjenicama tako malo. da zbilja slabo dolazi' 

 u obzir. Uzmemo li na oko anatomiju odraslih spužava. možemo utvrditi, da jedini 

 .iskoni posjeduju homocelnu građu. Budući da zajedno s ostalim zoolozima, koji 

 su se bavili s općenitim pitanjima spužava. ne ćemo uzimati, da su spužve nastale 

 skroz polifiletski, ostaju u prosuđivanju odnosi! između homoeelnih i heterocelnih 

 iii najširem smislu bez obzira na karakter skeleta) samo dvije glavne mogućnosti. 

 Ili homocelna organizacija predstavlja primitivni i ishodišni tip, iz kojega je po- 

 stala heterocelna organizacija putem dalje komplikacije hoanocela, ili su to dva 

 paralelna tipa, koja su nastala iz zajedničkog pratipa. 



Bez sumnje ima u prvi čas ona prva mogućnost veću vjerojatnost, osobito 

 ako s e uzmu prilike sikona za ishodište daljih operacija. Budući da je to mišljenje 



