134 



taku i uloga skeletnih iglica mnogo razumljivija. Postanak komorica išao je ruku 

 u ruku b razvojem poređaja tih iglica; između obojega razvila se dalekosežna 

 korelacija. Kako je ona s vremenom daleku dovela, vidi se iz pokusa Maasovih 

 (97), koji pokazuju, da je stvaranje komorica u recentnih spužvi bez prisutnosti 

 skeletnih iglica postalo nemoguće. Izvođenjem pura od stegnutih otvora zasebičnih 

 komorica dolazimo do jedinstvenog shvaćanja svih tjelesnih otvora u spužava, te 

 stičemo solidniju podlogu za poredbu njihovu s tjelesnim otvorima ostalih metazoa. 



Sam oskularni otvor, koji svodimo na jednostavnu, samo položajem pro- 

 težiranu puru. osniva se u svih spužava prilično kao jedinstveno stvaranje, tako 

 da ne nastaje sumnje o njegovoj općenoj homolognosti za spužve. Kud ustalili 

 pak tjelesnih otvora nalazimo na odraslim spužvama veoma raznolićne prilike 

 taku. da bi laku mogle nastati sumnje o njihovoj homolognosti l pure. dovodni i 

 odvodni kanali, različne „pyle" i t. d.l. To stoji međutim u svezi s različnim raz- 

 vojnim smjerovima, kojim su pošle različne linije spužava i njihovi sistemi stru- 

 janja. S našeg stajališta možemo sve te aberacije lijepo razumjeti, te nam je 

 moguće, da sve vanjske otvore svedemo na prvotne otvore komorica. Njihovim 

 daljini spuštanjem u plerom postali su dovodni kanali kao u cijevi izvučene 

 pore; naravnu, da te ne moraju više biti opkoljene hoanocitaina, nego aktivnijim 

 pmakocitama, koje su s ruba pora slijedile komoricu kod njezina poniranja 

 U dubljinu. 



I svakom se dakle slučaju mora uzeti premještenje probavnog cpitela u 

 nutrašnjost. Uz sedentarni ili plazavi način života praspužve, a uz zaobljen oblik 

 dijela koji probavlja, nema baš nikakvog opravdanog povoda uzeti, da bi poniranje 

 ili premještavanjc hranidbenog epitcla u zaštitnu nntarnjost imalo polaziti samu 

 s jednog mjesta površine i to s najvišeg, na kojem se poslije nalazi osknl ili 

 otvor za izvođenje struje. Baš i ta činjenica, da oskul uvijek stoji na najvišem 

 mjestu, pa da uvijek služi za izbacivanje uvedene i iscrpljene vodene struje, u 

 razvojno-mehaničkom smislu, govori jasno protiv jednostruke invaginacije, kuja 

 bi bila polazila s tog mjesta. Druga je stvar kod organizama, koji su na drugi 

 način polarizirani, pa koji bi posve uz podlogu prionuli, plazeći pljosnim tijelom 

 slično kao neki turbelari. I" tome bi slučaju prednji kraj bio već time određen, 

 da ima glavnu ulogu kod utjelovljenja hrane, te bi s toga kraja polazilo i premje- 

 štenje probavnog dijela u nutarnjost (stvaranje probavne šupljine invaginacijom). 



Da učinimo našu konstrukciju morfogenetskog procesa razumljivijom i da 

 joj podamo solidniju osnovu, moramo zaci nešto dublje u analizu procesa gibanja, 

 kuji se odigravaju na hoanodermu i na svakoj hoanociti. Realnog uporišta u tome 

 pogledu imamo u rezultatima fizioloških istraživanja Vosmaera i Pekelba 

 ringa (164 i 165) te Cottea (18) pored ostalih manjih literarnih navoda; a 

 dobro 'lain dolaze i mnogobrojni literarni navodi o fiziologiji gibanja u Fla 

 gellata, specijalnu Choanoflagellata (osobito oni kod Delage-a, LM; 

 ik o Protozoama). I u tome pogledu susrećemo opet neku osobitost spužava 



rot svim ostalim metazoima, u kojih ima bičast ili trepavast epitel. Kako su 

 Vosmaer i Pekelharing za askon utvrdili, nije udaranje hoanocita koordi- 

 niranu ili sređenu Odatle zaključujemo, da buauuderm u fiziološkom smislu ne 

 čini potpuno jedinstvo, kaošto to čine probavni slojevi ustalili metazoa. Do je- 

 dinstvenih fizioloških pojava (općeno strujanjel dolazi tek uslijed pristupa drugih 

 taktora. koji stoje nad vlašću hoanoderma (općeni mjesni oblikovni uvjeti, orga- 

 nizacija kanalnog sistema i. 



Svaku hoanocitu mora Iržati motorom, jednom jedinicom za sebe. I bez 



obzira na opažanje Vosmaera i Pekelharihga mogli bi zaključiti na tu sa- 

 mostalnost videći kako hoanocite stoje u hoanodermu narijetko; osobito je na- 

 padna ta izoliranost u rlexactinellida, gdje su međuprostori zaista znatni. 

 '-■'" đa ne će jedna stanica da smeta drugu u funkciji. Normalno udaranje biča 

 u hoanocite sličnu je kao kod flagelata. a osobito u hoanoflagelata, koji' imaju 

 također kolar, ma da je nešto drugačije građen. Tim se načinom udaranja.' a 



! ' '; i efektom toga udaranja, razlikuje hoanocita od bičastih ili trepa- 



vastih stanica ustalili metazoa Bič ne udara oštro na jednu stranu, vraćajući se 

 polaganije i uvinato u ishodišni položaj, uslijed česa bi postala struja određenog 



