— 137 — 



vinu, sistem za sebe. koji stoji samu na jednoj strani u svezi s okolinom. Kad bi 

 rezultiralo samo neredovno komešauje vode, ne bi od te promjene površinskih 

 prilika postala nikakva prednost za spužvu, naprotiv bi se javila opasnost, da će 

 postati neka stagnacija vode, koja je jednom napunila takvu udubinu. Treba po- 

 misliti, da svaka pojedina hoanocita djeluje kao mali centar, koji djelovanjem 

 biča, opkoljena kolarom, izvodi strujanje vode prema središtu slobodnog staničnog 

 kraja. Ta je struja povod za to, da postaje vjenčasta odvodna struja, dotično da 

 je potonja samo nastavak, t. j. protivna od prve; prva je dakle dominantna. 

 Funkcionirajuće stanice, koje tako podjednako opkoljuju udubinu, sumirati će te 

 pojedinačne dovodne struje, jer to prilike i ouako dopuštaju. Počevši od ruba 

 udubine, koja se širom otvara, poći će voda kao da je- aspirirana ili usisana tik 

 iznad hoanocita i njihovih motornih organa naokolo sve do slijepoga dna udu- 

 bine. Postat će dakle odatle u umišljenom poprečnom rezu komorice u glavnome 

 vjenčasta struja. Ako to stoji, onda se mora očekivati, da će se uz površinu 

 hoanocita prema dnu komorice napredujuća struja, vjenčasta u prerezu, cjevasta 

 u cijelome, kod dna pretvoriti u jedinstvenu aksijalnu povratnu struju; ta će 

 sredinom, udubine, koja je za dolazeću struju i onako indiferentna, nesmetano 

 napredovati do otvora i ondje se izliti, opkoljena od vjenčaste ulazne struje. 

 Tako bi nastao niz pojedinačnih uređenih struja prema broju udubina ili komorica. 



Takvim uređenjem struje učinjen je nesumnjivo napredak u ekonomiji si- 

 stema strujanja. Svježa je voda u glavnome odijeljena od iscrpene, no uredba je 

 još dosta udaljena od idealnih prilika. Evo zašto. Hoanocite, koje se nalaze uza 

 sam rub otvora, prolaze svakako najbolje. Njih okružuje posve svježa voda, koja 

 prije toga nije bila u dodiru s nikojom hoanocitom. Struja ide prebrzo, a da bi 

 prvi rubni vijenac hoanocita mogao sa svakim dijelom vode doći u bliži dodir; 

 većina još neiscrpene vode polazi preko njih do daljeg vijenca. Ipak se toj općoj 

 struji svježe vode priključuje već i od prvog vijenca hoanocita upotrebljena 

 voda. To su one male ili stanične vjenčaste povratne struje, što se vraćaju, lišene 

 hranivih čestica i jednog dijela kisika, a natovarene ekskretnim produktima i 

 ugljičnim dvokisom; ta je dakle voda u biološkom smislu onečišćena i iscrpena. 

 Kod drugog se vijenca ponavlja isto, pa što dalje napreduje dovodna struja, to će 

 više biti pomiješana s pojedinačnim odvodnim malenim strujama. Najgore će 

 dakle proći one hoanocite, koje su smještene na samom slijepom dnu udubine; 

 one će morati biti po malo oštećene dotično stavljene izvan funkcije. 



U potonjoj posljedici ovako uređenog sistema strujanja vidimo jedan ud 

 glavnih razvojno-mehaničkih razloga za određenje smjera daljega razvoja u nu- 

 tarnjoj organizaciji organizma spužve. Pored toga dolazi u obzir i inače postojeća 

 tendencija za povećavanje nutarnje površine, potpomognuta tlakom svake poje- 

 dine hoanocite na podlogu baze, a to je hladetinasta tvar, koja takvom konstantnom 

 i jednostranom tlaku, makar i nije osobito znatan, neprestauo popušta; uslijed 

 toga dolazi do daljeg produbljivanja udubine sve dotle, dok ne nastupi uslijed 

 prodora posvemašnji preokret općeg stanja, s kojim se dalje dolje bavimo. Ne 

 smijemo zaboraviti ni na to, da ti procesi imaju osobit utjecaj na poredaj i razvoj 

 skeletnih iglica, a da opet prilike skeleta vrše utjecaj na tečaj morfogenetskog 

 procesa mehkih dijelova (korelativni razvoj 1 . U tome su pogledu prilike svake 

 od glavnih razvojnih linija ponešto različne. 



Ako se postavimo na ekstremno jednostrano i to idealističko morfološko 

 stajalište, onda bi mogli ispoređivati prikazani morfogenetski proces spužava 

 s gastrulacijoru u celenterata i ostalih metazoa. Svakom invaginacijom postaje: 

 jedna samostalna probavua šupljina i k tome. po jedna usta. Prema tome je 

 Huxley (57) dobro shvatio situaciju, kad je spužve kao Polvstomata stavio 

 usuprot svim ostalim metazoima (Monostomata). Međutim to ispoređivanje ne 

 samo da ne bi bilo ni od kakve koristi, neii'o bi bilo direktno na štetu. Ne smi- 

 jemo postupati bezobzirno morfološki; tu dolazi i funkcionalni ili fiziološki moment 

 u obzir, a preko svega i genetički. Stojeći jeđamput na osnovi nauke o descen- 

 denciji ili međusobnoj srodnosti organizama, moramo ih uvijek posmatrati i ispo- 

 ređivati s osobitim obzirom na njihovu historiju, oni su produkt historije; time 

 unosimo, što se potankosti tiče, svakako hipotetski moment u naše operacije 



9a 



