— 141 — 



za koje se ne može reći. da odgovaraju direktno nutarnjem otvoru pore (a gdje 

 je ostao Vosmaer-Pekelharingov ventil?); izlazni je otvor ostao sirom otvoren 

 („apopvle"), što je za sistem strujanja povoljnije. Time se ponavlja u „organu" 

 onaj proces, što se i na cijelom u homocelnih spužava dogodio, kao Sto oskul — 

 povećana pora — gleda napolje, tako ti nutarnji otvori gledaju bilo u veće od- 

 vodne prostore direktno, bilo puteni nutarnje trabckularne mrežotine. S načinom 

 i putovima o razvoju daljih komplikacija „hoanosome" (boranje eijele boanosonie 

 kao u nekih drugih heterocelnih linija?), ne ćemo se baviti. 



Od budućih upoznavanja ontogeneza različnih Hexactinellida (zasada ne 

 poznajemo ni jedne potpunije), možemo mnogo očekivati pogledom na spoznaju 

 općenog razvoja u spužava. Upozorujem samo na sliku starijeg razvojnog stanja 

 oblika Lanuginella, koju sam već prije spomenuo, a iz koje se vidi, kako su se 

 i susjedne komorice oskula samo nepotpuno razvile, jer je uslijed prilika strujanja 

 t. j. prevladavanja općene izlazne struje, postalo djelovanje uajviše položenih 

 komorica veoma ograničeno, dok je najviša komoriea uopće nestala, pa se ni u 

 ontogenezi više ne osniva — ne rekapitulira. Zanimljivo je, da su baš prilike u 

 Hexactinellida potaknule Minchina ( 1 17 J na spekulaciju, kojom izvodi njihovo 

 komorice iz cjelovitog, no u trabekularni pinakoderm posve uklopljenog hoano- 

 derma i to putem neke mnogostruke invaginacije. dotično, kako Minchin veli. 

 boranja, na koje je onda slijedilo odjeljivanje. Na prvi bi se čas moglo činiti, da 

 se Minchin tako približava našem mišljenju, no po Minchinu je homocelni 

 sistem svuda s trabekularnim pinakodermom primitivniji, pa je hoanoderm u 

 cijelom, prodirući kao kroz neko sito, a oslanjajući se na skelet, prošao u du- 

 bljinu (!); tako uklopljen u pinakodermu da se borao. Međutim bi boranjem 

 mogle postati samo kružne bore ili poslije odjeljivanja vjenčaste cijevi, a ne po- 

 jedine kuglaste komorice. Nijedna ontogenetska činjenica (sikon? s jedinstvenim 

 pinakodermoml ne može se navesti u korist takvog izvođenja komoriea. Pina- 

 koderm askona izvana je uvijek jednostavan i vanjski, a iznutra dolazi samo 

 izuzetno, i to najviše kao jednostavni epitel. Uopće ilexactinellida pokazuju odviše 

 osobitosti, a da bi se smjeli uzeti za najprimitivniji ili ishodišni tip. 



lv. Razvoj homocelne razvojne linije. 



Jedna je od najneobičnijih i s postojećim mišljenjem u najvećoj protivštini 

 konzekvencija našega shvaćanja: teza o izvedenosti homocelnih spužava. Već sam 

 ocrtao ukratko prilike, koje su nužno dovele do tog uobičajenog mišljenja. Treba 

 samo pogledati uzdužni ili poprečni rez kroz makar koji jednostavni askon; tko 

 ne će vjerovati u primitivnost te građe, ako je isporedimo s prilikama u ma koje 

 heterocelne spužve! Prilike ontogeneze, ako i nijesu idealno jednostavne (nestašica 

 tipične invaginacije). ipak se daju nekako dovesti u sklad s tobože očitom pri- 

 mitivnošću građe u odraslog oblika. U drugim slučajima, gdje je trebalo doka- 

 zati, da je jednostavnost u građi odraslog organizma sekundarna pojava (poslje- 

 dica redukcije), dobro dolazi studij ontogeneze, jer je embrionalni stadij pokazivao 

 viši stepen organizacije, negoli odrasla životinja. Kao dobar primjer može služiti 

 slučaj Sacculine, gdje se k tome radilo o parasitizmu odrasla oblika usuprot 

 planktonskoj ličinci. Stoga nije laka stvar uvjeriti nekoga o tome, da ni u Askona 

 nije homocelnost prvobitna. Minchin (117) polazeći od Hexactinellida, kao naj- 

 primitivnijeg tipa, ostaje ipak kod starog shvaćanja, te uzima, da je najprije 

 vanjski hoanoderm. jednoličnim prodiranjem, val jada načinom, kako se to vidi u 

 ontogeneze Clathrine, postao jedinstvenim nutarnjim. Ne uviđamo mogućnost ni 

 vjerojatnost takvog prolaza, gdje pinakoderm nije trabekularan već prije početka 

 takvog procesa, a i obrat polariteta na hoanociti. koja funkcionira, nije uz takve 

 prilike moguć. Izlazištem daljeg izvođenja postaje dakle opet homocelno stanje. 

 pa ni ovako nevjerojatno pretpostavljanje ne pomaže, da se uklone velike teškoće 

 kod izvođenja heterocelnog tipa od homocelnog. Spomenuo sam nemogućnost 

 rješenja za pitanje o postanku pora na stijeni askona na temelju starog shva- 

 ćanja, jer nam ne dostaje racionalno-razvojne mehaničke podloge. Prilike sikona 

 ostavit ćemo zasada, pa ih raspraviti posebno kasnije. 



