— 143 — 



morica (svaka sa svojim otvorom, iz kojega je postala pora) u komocelno stanje, 

 dogodio se po svoj prilici veoma naglo putem mutacije, dok je stvaranje komorica 

 bilo samo „in statu nascendi". Cim je veličina pojedine komorice postala tolika. 

 da je došlo do međusobnog dodira, postalo je naglo srašćivanje hoanođermnih 

 stijena počevši od dna komorica prema stranama, a slijedili su smjesta prodori, 

 koji nijesu ostali lokalizirani kao u ostalih linija, u obliku prozorastih komuni- 

 kacija, nego se naglo povećavali i napredovali prema prednjim stijenama. Uslijed 

 toga je bivalo sve manje hoaiiodermskih stijena, jer im se površina umanjivala, 

 no i galerta je s uklopljenim stanicama i skeletnim iglicama bila potisnuta k vanjskoj 

 površini; iz sredine je bila što više posve istisnuta. Konačni rezultat toga veoma 

 brzoga procesa, što su ga prilike strujanja i slaba otpornost galerte samo požu- 

 rivale, bilo je stvaranje opće jedinstvene šupljine, opkoljene sa svih strana hoano- 

 citama, koje su izvele sve od reda potpuni obrat od 180°, osim onih, koje su 

 stojale oko otvora (pore). Kao trag izgubljene organske samostalnosti svake po 

 jedine komorice. koja uopće nije bila onako postojana, kao u heteroceluih linija, 

 ostao je za svaku bivšu komoricu po jedan otvor; taj je bio isprva stalan, na 

 kojem je pinakoderm prelazio direktno u hoanoderm. Naravno da posebne porocite 

 nije trebalo, .lasno je, da se probavna površina uslijed stapljanja komorica i de- 

 hiseencije većeg dijela njihovih stijena sekundarno smanjila, pa bi se to činilo 

 kao gubitak prednosti, koji umanjuje vjerojatnost cijelog hipotetskog procesa, ali 

 paralelno stini c išlo je i umanjivanje mase, a baš se o razmjeru između mase i 

 površine radi. 



prilikama strujanja nemamo ništa osobita reći, jer su se te razvile gotovo 

 istim načinom, kako smo opisali za heterocelni tip. Svi otvori stali su po hidro- 

 mehaničkim zakonima funkcionirati samo za uvođenje vodene struje; otvor pak 

 najviše položene bivše komorice morao se promijeniti u čisto izlazni otvor (oskul). 

 Tek sekundarno, a u svrhu bolje zaštite hoanoderma, promijenile su se prilike 

 ulaznih otvora. Hoanoderm se odijelio od površine (ta se razvojna tendencija vidi 

 u svim linijama); mjesto da veća množina pinakocita slijedi to povlačenje u svrhu 

 održavanja kontakta (dovodni kanal), specijalizira se u svezi s napravom za po- 

 vremeno zatvaranje otvora (opet u svrhu zaštite) pojedina pinakocita, te postaje 

 porocitom, dok one ostale pinakocite, što opkoljuju otvor, zadržavaju samo jedan 

 dio prijašnjega posla. One se razilaze na ponuku porocite, a za potrebe se opet 

 stežu i otvora nestaje. Slična, samo toliko različna uredba, koliko se radi o većem 

 otvoru, razvila se na oskulu. Od ustiju komorice postala je sekundarno pora. 

 K tome je došlo sigurno do sekundarnog pomnožanja tih pora, jer budući da su 

 one nužno specifikacijom postale manje, kompenziran je gubitak stvaranjem novih 

 pora. Veći broj pora pridonosi i boljem iskorištenju uvedene vodene struje; što 

 više ima pora, to više hoanocita dolazi u neposredni doticaj s posve svježom 

 vodom. Svaka pojedinačna struja opkoljuje tim manju površinu hoanoderma. Sasvim 

 je nemoguće, da bi bilo toliko komorica. koliko se pora nalazi; prvotni je broj 

 pora morao biti znatno manji. Bilo bi zanimljivo saznati, kako se za ontogeneze 

 razvija relativni i apsolutni broj pora. 



Takvo rješenje hoanocelnog pitanja imalo je dakako odlučno značenje za 

 cijeli dalji razvoj organizacije. Ako ćemo stvar prosuditi sa stajališta tehničkog 

 ili ekonomskog, moramo svakako dati prednost heterocelnom tipu pred homo- 

 celnim, jer on omogućuje uopće dalji razvoj organizacije, t. j. dalje popravljanje 

 sistema strujanja, a o tom se u glavnom radi, t. j. o odjeljivanju svježe struje od 

 izrabljene i o što boljem iskorišćivanju te struje. Homocelni tip uopće nije u 

 stanju direktnim putem postići znatnije unapređenje sistema strujanja, te odgo- 

 vara slijepoj ulici ili pobočnoj razvojnoj grani, koja se istim smjerom nije mogla 

 dalje razvijati. Kroz mnogobrojne pore ulazi struja u prostranu šupljinu, opkoljuje 

 samo kratko vrijeme hoanocel. da hoanocite mogu uhvatiti naplavljenu lovinu, a 

 zatim se odmah sukobljuje s onim strujama, koje dolaze iz drugih pora, osobito 

 onih s protivnih strana, pa odozdo i odozgo od dotične pore. Nastaje uslijed toga 

 neko komešanje vode, u kojem u sredini glavne osi svakako prevladava opća 

 struja, koja ima tendenciju, poći u smjeru najmanjeg otpora, t. j. prema oskulu 

 (sistem dimnjaka!). Hoanocite se moraju požuriti, da za ono kratko vrijeme što 



