L45 - 



građa i potpuna razvojna povijest poznata za veći broj oblika iz svih glavnih 

 porodica jedne i druge razvojne linije heterocelnih kalcispongija. 



Pita se sada. ima li među odraslim oblicima bilo homocelnih bilo hetero- 

 celnih kalcispongija takvih oblika, koji bi po svojoj organizaciji stojali bliže 

 oblicima s posrednom ili prelaznom organizacijom? Takve je oblike opisao u 

 svoje vrijeme v. Lendenfeld (78 i 81). Međutim većinu tih oblika drže sum- 

 njivima, t. j. drže, da se radi o neodraslim primjercima, koji bi bili samo razvojna 

 stanja različnih tipičnih heterocelnih spužava, a time bi se njihova odlučna vri- 

 jednost izgubila. Od većeg su interesa jedino oblici, opisani kao Hometta i Ho- 

 mandra (vidi v. Lendenfeld, 81). Zanimljivo je, daje Hae ckel potonji oblik 

 stavio u rod Ascandra ne pripisujući mu osobitu važnost. Sve kad bi se radilo o 

 osobitim odraslim oblicima s prelaznim karakterom, t. j. o takvim oblicima, koji 

 bi imali suvisli hoanocel, opkoljen svuda hoanodermom, no ne potpuno jedinstven, 

 nego izvučen u veće ili mauje izbočine, mogli bi te oblike držati samo kao 

 prijelaze od nepotpuno heterocelnih k potpuno homocelnim, dakle baš protivno, 

 nego se obično čini. Eto v. L en de nf eld-ova Homcmdra nema još jednostavnih 

 pora, jer u tog oblika nije dosegnuto potpuno homocelno stanje. Ako bi se radilo 

 o prijelazu s homocelnog stanja k heterocelnom (ustaljeni intermedijalni oblik), 

 onda bi osnove komorica, jer odgovaraju divertikulima, morale biti nad općenom 

 površinom izbočene, a na vršcima bi još morao postojati spoj pinakoderina 

 s hoanodermom putem jednostavnih pora; moralo bi dakle biti još pora, a ne 

 već kompliciranih dovodnih kanala. 



Ako uzmemo najprije u obzir samo odrasle oblike, a ne razvojnu povijest, 

 onda ima stari način izvođenja sikona iz askona prednost u tome, što makar i 

 prividno čini razumljivijim oblike, u kojih su radijalne tube direktno izbočene, 

 a nijesu spuštene u deblji sloj galerte. U takvog sikona čine radijalne tube 

 doista lokalnih izraslina, koje su slične pupovima. To naravno vrijedi samo za 

 malo heterocelnih oblika, jer na svim ostalim toga nema, pa se mora uzeti, da se 

 međusloj (galerta) naknadno podebljao, ili da su radijalne tube na svim stranama, 

 dakle okolo naokolo sa svojim pinakodermima srasle, pa da je tako naknadno 

 postala jedinstvena glatka pinakodermna površina s ostijama, koje vode u laku- 

 narne prostore među izraslinama hoanoderma ili tubama. Ipak je za staro shva- 

 ćanje prilična teškoća u tumačenju, kako bi iz lateralnih izraslina (Minchin 

 upozoruje na leukosolenije) s gotovo neograničenim i nepravilnim rastom postala 

 tolika pravilnost i subordinacija ili integracija dijelova, koji sežu preko granice 

 jednostavne ili ishodne personalnosti. Izlazna bi persona morala izgubiti jedan od 

 osnovnih obilježja, morala bi se lišiti svojega hoanoderma i razdijeliti ga među 

 svoje izrasline. Dok su dakle za staro mišljenje vanredno znatni oblici, kakov je 

 n. pr. Sf/con cilialum, dotle za nas stoje takvi oblici po strani, pa moramo za 

 njihov postanak tražiti posebne razvoj no-mehaničke razloge, kaošto je slabo na- 

 ginjanje na stvaranje galerte, posebne prilike skeleta, te umanjen aktivitet pina- 

 koderina, koji bi se uslijed toga na mjestima, koja ostaju među nastajućim ko- 

 moricama (naši čvorovi ili uzlovi mrežotine), i to poradi zaostajanja, ugnuo ili 

 postao više trabekularan, nejedinstven, lakuniziran kao u drugih nekih spužava. 

 Sad ćemo se obratiti ontogeniji. 



Ontogeneza sikona glavni je stup i oslon za izvođenje heterocelnog tipa od 

 homocelnog. I kolikogod ta ontogeneza izgledala jednostavna, ona ipak dopušta 

 i drugojačije tumačenje i shvaćanje, nego što je ono uobičajeno. Izlazište onto- 

 geneze čini amfiblastula krajnjega tipa, dok nešto blažu amfiblastičnu spongulu, 

 koja čini jasne prijelaze od obične spongule k tipičnoj amfiblastuli, vidimo u 

 leukosolenije. O pojedinim osobitostima amfiblastule već je bilo govora. Mi je ne 

 držimo primitivnom ličinkom; o tome pak, da bi ona predstavljala sliku odrasloga 

 pređa, naravno ne može biti ni govora. Izlazište za prosuđivanje samih spongula, 

 čini za nas posve mlada spongula klatrine, kad još nema nikakvih stanica u 

 spongulocelu, a sav sponguloderm izgrađuju jednake bičaste stanice. Spongula se 

 za svoje larvalne eksistencije u više smjerova razvijala uvijek naravno pod 

 manjini ili većim utjecajem osobina, koje su se razvijale u pripadne razvojne 

 linije na odraslom organizmu ili bar na prijelazu od postlarvalnog sjedavog stanja 



PRIRODOSLOVNA ISTRAŽIVANJA HRV. I SLAV., SV. 9. I 10. 10 



