- 19 



mahovnjaka nosio po jedan kormus halokorine. Još sam u Trstu vidio mnogo 

 shizoporela bez halokorine a isto tako i a materijalu, sabranom na „Vili Vele- 

 bita". Naprotiv: veoma je mali procenat shizoporela obrašten halokoriuom. Svaki 

 put, kad je halokorina nađena, potjecala je shizoporela iz veće dubljine, ali 

 uvijek iz litoraluog područja. Mora da rasplodni odnosi halokorine ne odgovaraju 

 onima u shizoporele. Shizoporela kao da se brže i više množi od halokorine, 

 s druge strane pak nije posve sigurno, da će planule halokorinine svaki put za 

 plutanja naići na koru shizoporele. 



Slično je u nekih epizoičkih hidroida, srodnih halokorini. Ichtyocodium šar- 

 cofretis Jungersen (31, 32) živi epizoički na nametničkom kopepodu Sarcotretes 

 seopelii, a ovaj opet otvoreno parasitira na ribici Scopelius glacialis Iilidt; drugdje 

 taj hidroid nije nađen. Niti su svi skopeliji inficirani sarkotretom (samo 6 na 

 1000 otprilike), niti su svi sarkotreti naseljeni ihtiokodijem (od 22 kopepoda te 

 vrste 7 ih je nosilo hidroide). Veća je konkordancija u odnosu Hvđrichthelle i 

 gorgonide Anthople.vaura dimorpha. jer se tu nalaze svi kormi gorgonide u za- 

 jednici s epizoičkim hidroidima (Stecbow 51). 



S biologijskog a i sa srodstvenog stajališta zanimljivo je promatrati vrstu 

 podloge, koju odabiru epizoički hidroidi; nuždan je naime afinitet planule prema 

 podlozi, da se može uopće razviti obligatni epizoizam, a ouda i specijalna prila- 

 godba korma na osobitosti podloge. Prirodno je, da sad ne mogu cijelu hrpu hi- 

 droida ili ća knidarija proći s ovog pogleda; zadržat ću se samo kod nekoliko 

 najbližih slučaja. Među korinidima jedna je obligatno epizoička hrpa, kojoj pri- 

 pada i naš oblik. U toj hrpi vidimo dvije biološke tendencije razvijanja. Jedan 

 dio tih epizoičkih oblika, a tima pripada i naš oblik, naseljuje 

 polipersonalnu životinjsku podlogu. Ptilocodium i Hvdriehthella sjede 

 na kormidijskim oktaktinijama (penatulid odnosno gorgonid). Polipi tih hidroida 

 stoje oko zoida podloge. Ni u jednom poznatom slučaju nije se epizoizam izrodio 

 u parasitizam. Ipak se ne može reći, da ovi epizoički organizmi ne konkuriraju 

 podlozi s obzirom na hranu. Hranidbeni polipi penatulida i gorgonida podržavaju 

 neprestanu struju udaranjem trepavica, kojima je obloženo ždrijelo, a u mladosti 

 gastropolipa i sami tentakuli. Iako se čini, da je glavna hrana tih oktantida 

 sitniž, što ga je dovola ta struja, ipak je sigurno, da ti antopolipi hvataju sa 

 svojim dobro razvijenim tentakulima i krupnije planktonske organizme (u prvom 

 redu račiće), a u tome im konkuriraju epizoički hidroidi. Stechow je za Hy- 

 drichthellu mogao konstatovati, da njeni hranidbeni polipi hvataju i gutaju račiće. 



Sličan je odnos između naše halokorine i shizoporele. Zoidi shizoporele po- 

 državaju neprestano struju, koja im privodi organski detritus i sitniž. Budući da 

 ima mnogo persona, mora da je strujanje vode oko korastih naknpina mahov- 

 njaka živahno. Od tog strujanja ima prednost i epizoički hidroid. U jednu ruku 

 otuda, što je površina zoarija čista poradi živog strujanja, a u drugu se ruku 

 voda neprestano ponavlja (dovoz kisika!) a vjerojatnost dovoza zgodnog plank- 

 tonskog plijena postaje veća zbog jakog strujanja. Za shizoporela bit će da ne 

 nastaje nikakva korist od nazočnosti halokorine. Takav odnos zovu neki autori 

 parabiozorn. Halokorina sigurno ne dodaje hrane a obrane shizoporela i ne treba. 

 Ona je opkoljena dobrim oklopom, u koji se mehki dijelovi uvuku u slučaju po- 

 trebe potpuno. Osim toga ima shizoporela avikularije. Mahopolipi halokorinini 

 služe jamačno samo halokorini, jer ju oniski avikulariji domadara ne mogu štititi. 

 Ni u jednom se od ta tri slučaja ne može govoriti o simbiozi. Simbiozom 

 označujemo usku i posve uza'konjenu životnu zajednicu dvaju 

 heterogenih organizama i to tako, da oba sudionika im adu bitnu 

 i očitu prednost od te životne zajednibe. Neki botanici (n. pr. Vouk 

 55) idu još dalje i traže intracelularnu vezu obih simbionata. U slučaju potpune 

 često unutarnje simbioze ne može postojati uopće jedan sudionik bez drugoga, te 

 oba pokazuju morfološke karaktere, koji su nastali baš povodom zajedničkog na- 

 čina života. Gdje nema potpune pravilnosti u zajedničkoj pojavi i gdje se jedan 

 organizam drži površine drugoga, pak gdje nije ni van sumnje znatna korist 

 po oba sudionika, a ni očita šteta po jednoga od obojice, ondje je bolje govoriti 

 o epizoizmu, osobito, kad je sveza više vanjska (epizoička parabioza ili još bolje 



