69 



pio je uz diferencijaciju drška a u svezi .sa solitarnošću općeni jmts« mal n i rasi 

 i tako nalazimo baš u toj hrpi ponajvećih hidropolipa samaca (M&noeaulus im- 

 perator do 2 m velik). ("or vmorphy na preferiraju »hiboku tihu vodu. 



1 u razvojnoj liniji penarida javlja se ista tendencija za solitariziranjem, 

 a (»pet čine izlaz oblici s jednostavnim stolonijskim kolonijama. Tu su hidranti 

 povećani i gube sposobnost za polipoidno pupanje. U vortiklave je na primjer 

 periderm već reduciran, a Heterostejihanus je solitaran s golim tubastim aboral- 

 nim krajem diska, dok je u trihorize slobodni kraj posebno diferenciran. 



I medu korinidima dovela je ista razvojna tendencija u dva smjera do 

 specijalnih, do bizarnih zacijelo sekundarno solitarnih oblika. Vršak jednoga od 

 tih razvojnih smjerova čini Stimpsonov Aeaiilis, koga Steehow (1)1) stavlja 

 u novi rod Mi/rioviiulu. Usuprot prvobitnom rodnom imenu (akaulis == bez 

 drška) ima taj oblik držak (AVill. !<)()), koji je gladak i na kraju zašiljen, 

 a sjeća nas hipolita. Ektoderm drška izlučuje mjesto hitina sluz. koja čini mek 

 tok. Čini se. da se mirioknida može i pomicati. Direktna opažanja o tome. 

 koliko znam. nema, ali opažanje Willova. da držak može uvijek i/.nova iz- 

 lučivati cjevčicu, ako se ukloni iz stare, upućuje na mogućnost pomicanja kao i 

 produljivanje prvotne cijevi. U tome je prijelaz k tubikolnu načinu života. 

 koji je spojen s pomičnošću bar unutar cjevčice. Posebnu razvojnu granu unutar 

 korinida čine miriotele. koje se odlikuju raznim osobinama. Neki pisci (uz 

 Hincksa osobito Bon ne vic, 15) hoće za miriotele osobitu porodicu (Myrio- 

 thelidae); drugi ih naprotiv stavljaju medu tubularide. Za nas je to svejedno. 

 Za nas je zanimljivo, da u nizu vrsta, kako ih opisuje Bon ne vic (lo). vidimo 

 najprije oblike s rudimentarnom, ali vidljivom hidrorizom kao posljednji trag 

 stoloničko-kolonijalnog podrijetla (u vrste Mt/riothela cocksii ima lamelarnih pro- 

 širenja na hidrorizi). Pored toga vidimo vrste s posve pojednostavljenim, gotovo 

 golim slobodnim krajem hidrantova drška, na kome mogu što više slično kao 

 u koriniorfina izrasti posebni uređaji za usidrenje: vlaknasti korjenčići ili radi- 

 celi. I opet vidimo, da se ruku o ruku s tim smjerom razvoja gubi tendencija 

 za polipidno pupanje na hidrantu, a i za monogoniju uopće. Gdjegdje dolazi do 

 ne posve izjašnjenog izrašćivanja nediferenciranih pupova, koji se odjeljuju i po- 

 slije razvijaju u hidrante (Hardv). 



d) Razni drugi solitarni hi dro idi. 



Glede posljednje kategorije solitarnih hidroida. u kojoj vidimo razne ne 

 homogene elemente, nema baš vjerovatnosti, da obuhvaća primitivnih oblika. 

 Ponajprije ćemo raspraviti predstavnika drškastoga tipa, vrstu : Tirirella sin<ji<- 

 laris F. E. Schulze (88). U sistematskom pogledu pripada tijarela korinidima, i 

 to, kako tentakularne prilike (3 vijenca tentakula) svjedoče, pada tijarela medu 

 ponajvećma specijalizirane oblike korinida. Znatno je, da je spolna generacija 

 sa stepena slobodne meduze reducirana na jednostavniji sporosak, što može ta- 

 kođer važiti kao biljega neprimitivnosti. Da je drškasta noga specijalan organ, 

 vidi se po gradi, a još više iz njene neplastičnosti. Polipoidni pupovi ne niču 

 na tako zvanu kauličnoin dijelu hidranta (drškastoj nozi) nego u zoni. koja 

 čini prijelaz od drška prema čaškastoru dijelu hidranta, a to nas živo sjeća pri- 

 lika u slatkovodne hidre, gdje također nije nožni dio (osobito u vrsta, koje 

 Boginju tvorenju posebnog drškastog dijela naročito u starijoj dobi) sposoban za 

 pupanje, nego se ta sposobnost drži distaluoga dijela. Otkidanje je polipoiduih 



