svnj'r stajalište s ob^iroiia na stologoniju. Nema sumnjo, da )<■ i dijeljenje i 

 pupanje neka funkcija rastenja. To rastenje mora prijeći i stanovitu nijerUj tla 

 n prvom rodu personalni individuum, koga se to tiče, dospije u neko osobito 

 stanje osiabljeuja ili depresije personalnoga jedinstva, uslijed čega se razvija 

 neka centrifugalnu tendencija, a ova dovodi paralelno s daljim rastom do udvo- 

 jen ja (n najjednostavnijem slučaju) personalnosti. Samo je funkcija pomičnosti 

 ili iiepomičnosti te u dragu ruku intenziteta one centripetalne tendencije, hoće 

 li iza toga doći neposredno i potpuno odjeljivanje udvojenih cijelosti ili ne će. 

 ( pomičnih životinja (a i organizacija ima neku uloga) može se sačuvati sva- 

 kako prv:>bitniji način prokoosobnog rasta u svim smjerovima ili bar u većem 

 dijelu smjerova. Zato će u takvih životinja prevalirati dijeljenje. U puzavih, a 

 osobito u potpuno sjeilavih životinja, prevalirali će tendencija za lokaliziranjem 

 prekoosobnog rasta, dakle će prevalirati pupanje. (»boje pretpostavlja neku 

 osobitu plastičnost (naginjanje proliforaciji) kao protivnost od organizacione i 

 personalne krutosti ili determiniranosti (viši organizacioni tipovi kao vršci raznih 

 razvojnih grana). 



Prema izloženom shvaćanju realno je moguć slučaj, da je neki izvjesni 

 način vegetativnog umnažanja neizrazit. ni odlučno dijeljenje ni odlučno pupanje. 



nego neodreih i/.rašćivanje. Osobite se komplikacije mogu u toni pogledu 



očekivati (a faktično ih i ima) medu parazitiokim oblicima. Sam proces odjelji- 

 vanja (separacije. oslobođenja) nije identičan s dijeljenjem, jer se i efekat čistog 

 pupanja timže. ali ne mora, dijeliti od izlazne cjeline (person«. kolonije, korma). 

 S našeg je stajališta moguće shvatiti i to. da se iz pupanja postepeno razvija 

 natrag pravo dijeljenje (sekundarno dijeljenje), a u svezi s napuštanjem sjedava 

 načina života i vraćanjem na pokretni. Za ueke hidromeduze na primjer ino 

 ženio uzeti, da se nalaze na putu da od pupanja, koje su naslijedile od polipa, 

 prijeđu k diobi. Jedne su u tom dospjele dalje, druge stoje još bliže pupanjii. 

 Za hidru, pa za neke solitarne antopolipe. mogli bismo pretpostaviti isti proces 

 Stvaranje rizostolona u hidroida je po tom shvaćanju lokalno i/.rašćivanje. 

 vjerovatno derivat još davnije postojale diobe (za puzava načina života) ili pri- 

 mitivnog pupanja. U stvari personalnog značenja takvog izrastka moglo bi se 

 zastupati i mišljenje, da izrastak odgovara novoj, i ako uslijed prijanjanja uz 

 podlogu, nediferenciranoj personi. pa »da i tu imamo posla s direktnim vegeta- 

 tivnim umnažanjem. Nije međutim od veće važnosti razlika u shvaćanju, ako 

 uzmemo, da se od početka rizostolo razvijao kao apersoualan i ujedno hiper- 

 personalan dio povećane cijelosti (višeg individualiteta). Za briozoe ćemo čuti, 

 kako slabo naginju tvorenju apersoualnih dijelova, i ako su ekskvizitno koloni- 

 jalne životinje. Tunikati se u tome većma približavaju hidroidima. njihov stolo 

 odgovara hidroidskoj hidrorizi. 



Sam rizostolo budući da u prvotnom stanju za podlogu prirašten (bolje 

 prilijepljen, odnosno on adherira podlozi) ne naginje odjeljivanju i zato ne može 

 voditi neposredne k razmnažanju posebnih individualiteta (direktno rašire nj u 

 vrste) nego u prvom redu daje povod razvoju kolonije kao individualitetu vi 

 Šega stepena. a posredno i kormu. dok u drugom redu puteni trajnih stanja 

 (inouoiitogoinja po Deegeneru) vodi i taktičnom umnažanju. .Međutim tenden- 

 cija za proliteracijom, a u vezi sa sjeduvošću. nije stala kod tvorenja rizostolona 

 nego se razvila dalje i na samim rizostoloiiima. a i na personalnom dijelu cjeline 

 na hidrantima (koloniogonijaj. 



