231 



gdjekada kao kod Grohova kroz alveolinske vrpnence, a kod Gospodskoga sela 

 dolazi posve blizu do mezozoičkib tvorevina. Ispod Zakaljskoga mosta zakreće 

 gotovo pod pravim kutom prema jugozapadu, probijajući prečku alveolinsko- 

 numulitiiih vapnenaca, i ruši se u vir silnim šumom. (T. II. si. 2.) Odavle teče 

 dalje smjerom NE — S"W vrlo uskim prodorom kroz tvorevine krede sve do mora. 

 Na cijelom svom putu, dakle od izvora do ušća u more protječe Rječina dvjema 

 dolinama, koje se bitno međusobno razlikuju. Razlika ta nije s obzirom na 

 tok Rječine, nego s obzirom na geološki sastav i na genezu dolina. Prva bi 

 dolina bila od izvora Rječine do Zakaljskoga mosta, a druga od Zakaljskoga 

 mosta do mora. 



Uočimo li okolnost, da su dolinski rubovi kao i dolinsko dno prve doline 

 izgrađeni od tvorevina eocena, poglavito od pješčenjaka i lapora t. j. od tvorevina 

 Fliša, koje su ovdje kao nepropusni slojevi, biva nam jasno, daje ovaj dio toka 

 Rječine u tom dijelu uglavnom paralelan sa smjerom brazdenja slojeva, koji 

 izgrađuju dolinsko tlo i dolinske rubove. Iz toga se razabire, da je dolina 

 Rječine od njenoga izvora do Zakaljskoga mosta karaktera uzdužne doline 

 t, j. erozija Rječine napredovala je, a i danas napreduje približno paralelno 

 sa smjerom brazdenja sloj noga kompleksa onoga kraja, Ovaj dio doline nosi 

 ujedno karakter već prije spomenutoga jamastog loma, koji se zbio na granici 

 eocena i krede, gdje su tvorevine Fliša i jedan dio alveolinsko-numulitnib 

 vapnenaca uz prije spomenute pukotine usjeli. Došavši u područje alveolinsko- 

 numulitnih vapnenaca teče Rječina neko kratko vrijeme kroz njih, a onda se 

 ispod Žakaljskog mosta ruši kojib 40 m duboko, prelazeći kod toga popreko 

 na smjer brazdenja odnosnih slojeva. Taj poprečni smjer izražen je i pukotinom. 

 koja teče smjerom NE — SW t. j. od Žakaljskog mosta do mora, Kroz tu 

 pukotinu našla je Rječina svoj put, pa je tekla u obliku ponornice sve do mora 

 slijedeći tako smjer pukotine. U tom svom podzemnom toku raširivala je Rječina 

 svojom erozionom snagom rečenu pukotinu, djelujući na strane pećine, koje su 

 se uslijed toga postepeno urnšavale. Ovo urušavanje postranih stijena razlog je, 

 da je stabilitet spiljskoga tavana popustio i ovaj se konačno urušio, stvorivši 

 tako današnje korito dotično dolinu Rječine od Žakaljskog mosta do mora. 

 Time je taj dio toka, koji je do toga vremena imao karakter ponornice, postao 

 otvoren, a dolina, koja je time nastala, dobila je karakter poprečne ili 

 prodorne doline, koju je stvorilo i izgradilo eroziono djelovanje Rječine 

 u društvu s rečenom pukotinom. Jasne tragova toga djelovanja nalazimo na 

 današnjim obalama Rječine, koje su gotovo do gore posve izlizane i izglađene 

 od protičuće vode, a uza to oni golemi kameni balvani, što leže danas u koritu 

 Rječine diljem te prodorne doline, a koji potječu od urušenoga svoda bivše 

 pećine, nesumnjiv su dokaz postanka prodorne doline donjega toka današnje 

 Rječine. 



2. DOLINA DRAGE. Kod Orehovice se glavna pukotina sužuje, pa je 

 izražena samo uskom zonom alveolinsko-numulitnih vapnenaca, a da već kod 

 istočnih kuća sela Orehovica opet dolazimo u područje Fliša, Tako dolazimo 

 do početka doline Drage, koja se proteže prema jugoistoku sve do sv, Kuzme 

 iznad Bakra. Cijela dolina Drage potoka karaktera je vrlo uske uzdužne doline, 

 čije je dolinsko dno u sredini najjače usjelo. Uslijed prečke podno Vezice 

 stvorena je razvodniea u prostoru između kapelice sv. Križa i sela Draga. Time 

 je sjeverozapadno područje doline dospjelo u područje Rječine, pošto se u nju 



