254 0. LUNDBLAD 
jag ofta har gjort, fängslar djuret, börja benen slå med en våldsam energi, 
frambringande en mycket stark bakåtgående ström av kraftig verkan. 
Att denna ej kan vara utan betydelse för simningen, är alldeles klart. 
Vi övergå nu till näringsupptagandet. Detta synes aldrig ha varit 
föremål för någon mera ingående undersökning, och de uppgifter, som 
finnas om detsamma 1 litteraturen, basera sig endast på mera flyktiga 
iakttagelser. Vi skola också se, att de olika åsikterna om phyllopodernas 
näringsfångst stå, såsom det vid första påseendet vill synas, i fullkomlig 
strid med varandra. 
Redan på hösten 1913 undersökte jag något näringsbiologien. Års- 
tiden var emellertid rätt långt framskriden, och av brist på livskraftigt 
material kunde för tillfället ej mycket göras åt saken. Vad jag emeller- 
tid tyckte mig se var, att upptagandet av födan försiggick sålunda, att 
djuret håller främre delen av kroppen nedtryckt mot bottnen, varvid 
benen komma 1 ovanligt livlig rörelse, ungefär som vid simning, samt 
föranleda uppkomsten av en framifrån-bakåt gående vattenström, vilken 
från bottnen upprycker och medför slampartiklar, vilka långsamt föras 
vidare bakåt mellan benparen och på så sätt avlägsnas, 1 det de lämna 
kroppen först när de uppnått bakkroppsspetsen, där den sticker ut mellan 
de båda glappande skalhalvorna. Jag antog, att härvid en del av det 
på så sätt upprivna bottenslammet vid passerandet av munnen kom dju- 
ret till godo, men att naturligtvis den del därav — för övrigt den största 
delen — som väl inkommit i den av buken och benen begränsade rän- 
nan, gick förlorad för detsamma. Att denna portion drevs bakåt, kunde 
nämligen med största tydlighet iakttagas. 
Jag fann också vid en närmare granskning av bottenslammet 1 det 
kärl, där exemplaren av Linmadia förvarades, talrika små långsträckta, 
cylindriska bildningar av ungefär samma tjocklek, som djurets tarm. 
De bestodo av slammaterial och sågo ut att vara djurets exkrementer, 
varför jag också till en början trodde, att så var fallet. Detta visade 
sig dock senare vara mindre antagligt, ty dessa bildningar uppkommo 
på en mycket kort tid i stort antal från ett enda exemplar, och jag 
fann, att efter en icke alltför lång tid kunde hela bottensatsen, om den 
ej var för mäktig, omvandlas i dylika slameylindrar. — För att få klar- 
het i deras bildningssätt undersöktes levande exemplar av djuret. Det 
var då ej svårt att se hur det tillgick. Det visade sig, att uppfattningen 
av dem såsom varande djurets exkrement var alldeles oriktig. Förut 
är nämnt, hur vattenströmmen bortförde slampartiklarna bakåt, och att 
de lämnade djuret längst bak vid stjärtspetsen. Härunder transporteras 
dessa 1 den ovannämnda rännan, och de komma härvid så småningom, under 
det de föras längre och längre bakåt, att sammanbakas till en allimera 
kompakt massa, som antager stav- eller cylinderform. Det är alltså på 
detta sätt, som cylindrarna bildas. De bortstötas sedan av djuret på 
ovan antytt sätt och kunna härvid naturligtvis ofta bli sönderbrutna i 
