ig 
liga stjälkar eller märgfyllda kvistar, i vilkas mitt ett antal 
celler anordnas i rad. I marken grävda bon äro stundom 
encelliga, i det varje i markytan mynnande gång blott leder 
till en enda cell. I andra fall äro de flercelliga, beståen- 
de av en huvudgång, utefter vilken smärre bigångar leda 
till var sin larvkammare. Även de i löst trä utarbetade boen 
äro ofta anordnade på detta senare sätt. 
Det vanligaste är, att boet gräves, innan ännu något byte 
fångats. Sällan föregås bogrävningen av jakten, i vilket 
fall det är besittningen av ett byte, som erinrar stekeln om 
behovet av en larvkammare att magasinera det i. Ofta an- 
bringas ägget på det första i varje cell inlagda foderdjuret, 
men exempel på motsatsen saknas ej heller. I några få fall 
råder vanan, att honan anbringar ägget i den nygrävda och 
ännu tomma cellen och först därefter går på jakt för att an- 
skaffa foder. 
Ragghåriga sandstekeln. 
(Psammophila hirsuta.) 
Detta namn återkallar i mitt minne härliga sommardagar 
på stranden av en Öö vid norrlandskusten. En vid, mot Bot- 
tenhavet öppen bukt, kantad av en bred remsa djup, fin 
sand, till vilken barrskogens bryn når fram. Varje ny dag 
lika vacker som den föregående, med ständigt molnfri him- 
mel och nästan tropisk värme. Ångande kåddoft i skogs- 
brynet och svalkande fläktar från havet, vars blanka yta 
ständigt korsas av ångare och långsamt framglidande seglare 
på väg till det närbelägna sågverksdistriktet. Och därtill 
det rikaste stekelliv. Utsträckt på den mjuka sanden utan- 
för skogens bryn, kunde man runtomkring sig i omedelbar 
närhet iakttaga de många olika arternas ständigt växlande 
sysselsättningar, deras hemkomst från jakten, deras inbör- 
2 — Grävsteklarnas liv. 
