21 
med så högt upprest bakkropp, att han bokstavligen kan sägas 
stå på huvudet. Fabre, som gärna vill tilltro denna sin 
älsklingsstekel ett äkta galliskt, lättrört gemyt, tyder detta 
beteende som glädjeyttringar, som ett sätt att uttrycka sin 
triumf över vidundret, som ligger där besegrat, ett stekel- 
uttryck för tillfredsställelse, som han jämför med männi- 
skans sätt att gnugga händerna i glädjen över en fram- 
gång! Såsom jag övertygat mig, inträffar emellertid ett så- 
dant intermezzo regelbundet, då stekeln haft oturen att först 
få tag i larvens bakända och därvid råkat få hans i för- 
skräckelsen avgivna tarmuttömningar i munnen. Det är för 
att befria sig från den förmodligen vedervärdiga smaken, 
som stekeln visar denna underliga akrobatik. På alldeles 
samma sätt beter han sig förövrigt, då han råkat få den 
skarpa myrsyran i munnen vid sina konflikter med myror- 
na, då han nästan regelbundet drar det kortare strået och 
minsann icke har någon anledning att triumfera. 
En sista paralyseringsåtgärd, som stundom, fastän sällan 
vidtages, är att stekeln med kraftiga bett bearbetar larvens 
hals, varvid ena mandibelspetsen riktas noggrant mot undre 
svalggangliet, medan ena antennspetsen berör mundelarna 
liksom för att jutröna effekten. Denna åtgärd, som plägar 
kallas malaxationen, återfinnes mera regelbundet i en mängd 
andra steklars paralyseringsåtgärder och visar sig i många 
fall framkalla uppstötning av offrets maginnehåll, som girigt 
uppsuges av stekeln. Huvudändamålet är emellertid förmod- 
ligen att förlama käkarnas muskler, som mottaga sina nerver 
från denna nervknut. 
Redan efter stekelns första styng blir larven, som i bör- 
jan slår omkring sig med våldsamma krökningar av krop- 
pen, lätthanterligare, och det är påtagligen detta som i första 
rummet åsyftas. Utan detta medel att överväldiga den star- 
ka larven skulle stekeln aldrig kunna bära honom till sin 
boplats, ej heller skulle han kunna stänga in honom i sin 
