24 
gassa sig i solskenet och putsa sin bakkropp, omväxlande 
med att de intogo förfriskningar i blommorna i närheten. 
Ingenting störde då vänskapen. Nätterna tillbragte de i all 
sämja och endräkt i samma hål under en sten, och, tätt hop- 
krupna i ett stort sällskap, försjönko de där till sist i vin- 
terdvalan. Men med den nya sommaren är allt som förbytt. 
I stället för ett oavbrutet dolce far niente har kommit ett 
ständigt arbetssläp, och konkurrensen, visserligen icke om 
levebrödet men om nattflylarverna, har fördärvat det goda 
kamratskapet. Syskonen och de forna vännerna vilja ej 
längre kännas vid varandra. Den som haft lycka på jakten 
och ser en kamrat närma sig, misstänker alltid hans avsikter, 
rusar förbittrad på honom och driver bort honom. Det är 
den nyvaknade känslan av personlig äganderätt, vilken här, 
som så ofta, sliter vänskapsbanden. Och det är att märka, 
att samma Psammophila, som upptändes av sådan vrede, 
då en frände nalkas, ser helt oberörd ut vid mötet med en 
vägstekel, vilken hon tydligen ej misstänker för illasinnade 
planer. Det är som kände hon innebörden av ett visst tale- 
sätt om släkten. ; 
Men det är något som är ännu värre i Psammophilas 
ögon än släkten. En efterhängsen frände låter sig dock av- 
visas genom en eftertrycklig upptuktelse, men myrorna, des- 
sa laglösa små fribytare, för vilka makt är rätt, är det trots 
deras ringa storlek vida svårare att råka i delo med. Gent- 
emot dem är det snarare fruktan än förbittring som be- 
själar stekeln. Endast en oerfaren Psammophila försöker bita 
en myra. Men sedan hon en gång fått känna smaken av myr- 
syran, vågar hon blott hugga med de utspärrade käkarna 
i luften mot sina fiender utan att beröra dem. 
För båda dessa slag av fiender söker Psammophila nu 
skydda sitt jaktbyte genom att hänga upp det mellan top- 
parna av några sammanlutande grässtrån eller i ett blad- 
veck några cm. över marken, i hopp att det därigenom skall 
