2 
till hålan tillryggalägger däremot den nu med bördan av 
larven belastade stekeln ständigt till fots. Anländ till målet, 
stoppar han in larvens huvud och främre leder i hålans 
mynning, tränger sig därefter själv in och börjar draga ned 
larven, tills han ej längre kan ses. Efter något mer än en 
minuts förlopp visar han åter huvudet i mynningen och ri- 
ver ned en del sand från gångens väggar. Därefter kommer 
han upp och fortsätter stängningen av hålan genom att med 
frambenen krafsa ned sand, omväxlande med att han med 
käkarna frambär och instoppar ett och annat gruskorn. Allt- 
ibland packar stekeln sanden med sitt stora huvud, varvid han 
låter höra ett ihållande, högtonigt surrande eller skrikande 
läte. Sist läggas barkflisor, grässtrån och annat växtavfall 
över den fullständigt fyllda ingången, som nu ej längre kan 
urskiljas från omgivande mark. Till stängningen plägar åtgå 
en tid av omkring 20 minuter. 
På detta sätt går det till i vanliga fall. Men det hän- 
der ibland, att stekeln råkar ut för små missöden. Så t. ex. 
sågs en Psammophila, som redan börjat draga ner sitt byte, 
helt oväntat komma upp igen, i största hast draga upp sin larv 
och skynda bort till en liten tuva på 12 meters avstånd, 
där han klättrade upp på ett Potentilla-stånd och hängde lar- 
ven i ett bladveck. Orsaken befanns vara den, att ett antal 
små bruna trädgårdsmyror under stekelns frånvaro trängt 
in i hans håla och gjort den oanvändbar. Därefter återvände 
stekeln för att bekämpa myrorna. I början vågade han ej 
gå ned, utan krafsade blott med framfötterna vid mynningen. 
Så småningom växte dock hans mod, och han trängde ner 
för att rensa larvkammaren från inkräktarna, vilket skedde 
på det sätt, att han med framfötterna kastade ut såväl sand 
som myror. Sedan detta lyckats, gick han för att åter 
hämta sin larv. Men ännu var ej olycksmåttet rågat. Vid 
ankomsten till tuvan fick stekeln erfara, att denna just var 
de förargliga små myrornas bo. En mängd av dem hade 
