34 
hastigt. Steklarna funno mig ofarlig och undveko mig ej 
längre. Men därtill lärde de sig snart uppskatta mig som 
en icke oäven bundsförvant mot de på platsen talrika små 
trädgårdsmyrorna, som ofta i sådan mängd lade beslag på 
det upphängda jaktbytet, att steklarna ej vågade göra något 
försök att återtaga det. Då jag i sådana hopplösa fall räd- 
dande ingrep och räckte fram den från myror befriade fjäril- 
larven, var det i början med tveksamhet, men småningom 
med allt mindre fruktan som de närmade sig för att mottaga 
den från min pincett. På detta sätt steg förtroligheten 
inom kort därhän, att steklarna stundom ansågo lämpligt att 
utse någon del av min på marken utsträckta person till ett 
tryggt gömställe för bytet eller grävde sina hålor mellan 
mina mot marken stödda händer. Detta under förutsättning 
att jag ej gjorde några större och häftigare rörelser. Mindre 
och lugna rörelser väckte däremot ingen fruktan. Med min 
pincett kunde jag t. ex., då stekeln grävde sin håla, hjälpa till 
att bortskaffa en sten, som eljes skulle ha gjort platsen 
oanvändbar. Då stekeln därvid lugnt steg åt sidan för 
att genast återtaga sitt arbete efter stenens avlägsnande, 
tycks detta antyda, att han hade en föreställning om ända- 
målet med mitt ingripande. Detsamma kan sägas om hans 
liknande beteende, när jag under hans jakt hjälpte honom 
att draga fram den larv, vars gömställe han uppspårat. Då 
stundom någon av dessa steklar sökte efter de på den san- 
diga marken sällsynta gruskornen för att använda dem vid 
hålans stängning, mottog han gärna dylika, som framräcktes 
med pincetten, och om jag utsträckte min hjälpsamhet ända 
därhän, att jag själv anbragte gruskornen på vederbörlig 
plats, visade stekeln ingen rädsla, då jag med pincetten ma- 
kade honom åt sidan, utan ådagalade sitt gillande genom att 
packa fast gruskornen med huvudet. 
Stundom hände det, att stekelns irrfärder med sitt byte 
vid uppsökandet av den färdiggrävda hålan blevo för tåla- 
