30 
som han länge och ivrigt slickade. Flera gånger flyttade 
jag försiktigt ned honom på marken och avlägsnade mig 
för en stund, men då jag återkom och räckte fram handen 
åt honom, kröp han åter upp därpå och började slicka. 
Han tyckte också mycket om att intaga sin viloställning, 
platt utsträckt i fördjupningarna mellan de sammanslutna 
fingrarna. Han tillät också, att jag med en pincett eller 
med den andra handen berörde honom. Blott då vingarna 
eller bakkroppen vidrördes, visade han tecken till misshag, 
dock utan att flyga bort. 
Hos huru många i början skyggt undvikande »vilda djur» 
av slag, som stå oss mycket närmare, kan man, utan att de 
hållas fångna och mutas med föda, framkalla motsvarande 
yttringar av förtrolighet? Hade mina steklars livslängd icke 
varit så kort, så hade jag förmodligen varit i tillfälle att 
anföra ännu flera överraskande drag av deras mottaglig- 
het för erfarenhetens lärdomar. 
Men tavlan har ej endast dagrar. Exempel på menings- 
lös schablonmässighet i handlingssättet äro ej heller hos 
denna stekel sällsynta, då han ställes inför omständigheter, 
som äro avvikande från de vanliga. Redan har ett sådant 
fall framhållits, nämligen det onyttiga förslösandet av tid 
och krafter på att igenfylla påbörjade hålor, när mötande 
stenar omöjliggjort ett djupare nedträngande. Härnedan an- 
föras några experiment”, av vilka de första (1—4) avse att ut- 
röna stekelns handlingssätt inför ett sådant fall. som att hans 
redan nedburna och med ägg belagda fjärillarv blivit fram- 
tagen ur sitt förvaringsrum, medan de övriga (5—11) gå ut 
på att belysa arten av stekelns orienteringsförmåga genom 
att pröva, vilken inverkan förändringar i omgivningarna ut- 
öva på hans förmåga att återfinna en plats. 
+ Dessa experiment, liksom flertalet av de i det följande anförda, 
äro hämtade ur författarens »Levnadsförhållanden och instinkter inom 
familjerna Pompilidae och Sphegidae», I-IV. 1903—1912 samt ur några 
av hans smärre arbeten över de övriga stekelgrupperna. 
