45 
och grävde upp sand en stund. Därefter hämtade han sin 
larv och drog ner den. 
De ovan anförda försöken (5—11) tala sitt tydliga språk. 
Då stekeln lämnar en plats, som han vill återfinna, inpräg- 
lar han påtagligen i minnet vissa ögonmärken, och även 
smärre rubbningar av dessa försvåra eller omöjliggöra för 
honom igenkännandet av platsen. Att synen spelar en hu- 
vudroll i åtminstone denna stekels orientering, låter sig där- 
för ej bestridas. 
Sandsteklar av släktet Ammophila. 
I motsats till den ragghåriga sandstekeln ha arterna 
av släktet Ammophila en ytterst sirlig kroppsbyggnad, med 
långt, trådsmalt iskaft för den högt uppburna bakkroppen, vars 
bortre, klubbformigt tilltjocknande ända når långt utanför 
de hoplagda wvingarna. I färgfördelningen likna de flesta 
arterna den ragghåriga sandstekeln, i det bakkroppens främ- 
re leder äro röda; men den större av våra två svenska arter, 
den ända till 23 mm. långa A. sabulosa, har den mörka bak- 
kroppsspetsen prydd med stålblå glans i stället för den 
vanliga rent svarta färgen. Smidiga och eleganta i sina 
rörelser, ständigt färdiga att lyfta till en lätt och snabb 
flykt, i motsats till den tungrodda och mera jordbundna 
Psammonphila, vandra dessa steklar livligt omkring på sina 
höga, spensliga ben. 
Ammophila sabulosa. Det ges knappast inom den svens- 
ka insektvärlden någon mera förbluffande anblick än den- 
na stekel, då han plötsligt träder fram ur ett snår och sned- 
dar över vägen med sin börda av en väldig fjärillarv, mycket 
längre och många gånger tjockare än stekeln själv. (Fig.5). 
Följer man hans 'vandring ett stycke och ser, huru han, 
