48 
sig, under det han gick baklänges ner i hålan. Efter en 
liten stunds dröjsmål visade sig stekeln ånyo, bar ännu 
ett par gånger upp sand och började sedan se sig om efter 
lämpligt material att stänga med. På denna plats voro grus- 
korn sällsynta, men barkflisor, kottfjäll och små torra blad 
funnos i ymnighet på marken. Något sådant plägade stekeln 
först stoppa ned till ett djup av ungefär sin egen kroppslängd. 
På detta underlag krafsades därefter sand ned med fram- 
fötterna, till dess hålan var alldeles fylld, men för att ytter- 
ligare dölja ingången sammansläpades till sist varjehanda 
smått växtavfall däröver. Utan några ögonmärken i om- 
givningarna skulle det sedan helt visst varit omöjligt för ste- 
keln själv att veta, var hålan var belägen. 
Denna sandstekel går således tillväga på ett annat sätt 
än Psammophila. Han har grävt sin håla, innan han går 
på jakt, och kan således omedelbart släpa ner sitt jakt- 
byte utan att behöva uppsöka något gömställe för den för- 
förlamade larven, såsom Psammophila plägar göra, emedan 
denna senare först efter jakten gräver sig en håla. 
Att på denna plats ligga bekvämt utsträckt på sandslutt- 
ningen i halvskuggan av en tall i bidan på de fåtaliga sand- 
steklarnas ankomst blev dock aldrig något enformigt nöje, 
ty även varjehanda slags vägsteklar drevo sitt spel på sän- 
kans botten och gåvo ögat en ständig förströelse. Emel- 
lertid kunde man varje solig förmiddag göra sig räkning 
på att få se åtminstone någon sabulosa infinna sig för att 
gräva en ny håla. 
Hålans grävning. Efter att en stund ha gått omkring 
med mot marken sänkta pannspröt brukade stekeln bestäm- 
ma sig för någon plats, där han först började gräva på 
samma sätt som Psammophila, d. v. s. genom att med fram- 
fötterna krafsa den med käkarna lösgjorda sanden bakom 
sig. Även sabulosa visade prov på den förut omtalade un- 
