50 
först skall bege sig ut på en alltid oviss jakt, om ej denna 
stekel, förmodligen till följd av en dyrköpt erfarenhet, för- 
värvat den nyttiga vanan att aldrig lämna sin håla utan ati 
först ha stängt den. Denna provisoriska stängning utföres 
med mycket växlande grundlighet av olika individer. På 
denna plats t. ex. nöjde sig en stekel med att inpassa ett 
torrt lingonblad i själva mynningen samt därovanpå lägga 
smått växtavfall och litet sand. En annan nedsläppte, utan 
att själv gå ned, ett par barkflisor och fyllde därefter hå- 
lan med sand. En tredje nedsläppte på samma sätt ett par 
gruskorn till underlag för sandfyllningen. En fjärde lade 
blott en jordklump löst över ingången. På grusig mark, 
där många gruskorn av olika storlek finnas att välja på, 
har jag funnit den provisoriska stängningen av den ännu 
tomma hålan ofta utföras lika noggrant, som sedan ett byte 
blivit inlagt däri. Stekeln väljer ett gruskorn av lämp- 
lig storlek, tränger ned därmed ungefär till ett djup motsva- 
rande hans egen kroppslängd och fyller sedan på smärre 
gruskorn ända upp till mynningen. För ett vant öga 
är det i allmänhet ganska lätt att urskilja den grusfyllda 
mynningen från omgivande mark. Först sedan han lagt in 
en larv, besvärar sig stekeln med att dölja ingången grund- 
ligare med sammanhopat växtavfall, såsom beskrivits vid 
skildringen av hemkomsten från jakten. 
Orienteringsslag. Ammophila-arternas egendomliga för- 
farande att vid hålans grävning i flykten sprida den upp- 
hämtade sanden är på samma gång antagligen ett mycket 
verksamt orienteringsmedel, enär stekeln för varje sådan 
flyktsväng får en överblick av 'hålans läge i förhållande till 
omgivningarna. Och då dessa flyktsvängar för varje ny håla 
upprepas ett stort antal gånger, är det icke så underligt, att 
stekeln hittar tillbaka dit, fastän ingången är väl stängd och 
dold. Men dessa steklar ses dessutom under den närmaste 
