58 
av Peckham, är av så särskilt intresse, att det här anföres 
efter författarens egen skildring. 
»Just här måste berättas historien om en liten stekel, 
vars individualitet framträdde tydligare än någon annans 
för vår iakttagelse. Vi minnas honom som den mest grann- 
tyckte och fulländade lille arbetare från hela sommaren, 
så noggrann var han i avpassandet av medlen för sina än- 
damål, så idog och belåten i sitt kärleksverk och så näpen 
i sin stolthet över det fullbordade verket. Vid stängningen 
av sin gång stack han ned huvudet i den och lösgjorde med 
käkarna från dess väggar den luckra jorden, som han lät 
falla till hålans botten för att, när en viss mängd hopat sig, 
packa till den med huvudet. Sedan frambars jord utifrån 
och pressades in, och därefter skrapades ännu mera ned från 
sidorna. När slutligen fyllningen var i jämnhöjd med mar- 
ken, bar han fram en mängd små mullkorn till platsen, grep 
ett gruskorn 'med sina käkar och, i det han nyttjade det som 
en hammare, bankade på dem i snabba slag, tills fläcken 
var lika hård och fast som den omgivande marken. Innan 
vi hunnit återkomma från vår förvåning över denna hand- 
ling, hade han släppt stenen och höll på att hämta mera 
jord. Därefter kastade vi oss ned på marken, så att ej 
en rörelse skulle undgå oss, och i ett ögonblick sågo vi 
honom plocka upp gruskornet för att ånyo packa till jor- 
den på denna plats därmed, denna gång hamrande än här, än 
där, tills allt war jämnt. Ännu en gång upprepades hela 
proceduren, varefter den lilla varelsen, alldeles omedveten 
om den häftiga rörelse han vållat i våra sinnen — omedveten 
i sanning om vår blotta tillvaro och med hela sin upp- 
märksamhet riktad allena på att utföra sitt arbete och ut- 
föra det väl — kastade en slutlig, omfattande blick runtom- 
kring och flög bort. 
Vi framställa rätt stora anspråk för Ammophilas räkning, 
när vi påstå, att hon improviserade ett verktyg och gjorde 
