66 
denna stekel plägar fånga, kröp över min arm, lades den 
tvärs över ingången, medan stekeln var nere för att hämta 
upp sand. Då han kom upp, baklänges efter vanligheten, 
trängde han undan larven, men då han åter skulle gå ned, 
märkte han den, grep den och flög bort ett par meter för 
att paralysera den på marken. Därefter flög han tillbaka 
och lade den paralyserade larven i vanligt läge vid ingång- 
en, varför jag med spänning avbidade, vad han skulle taga 
sig till under så ovanliga omständigheter som att byte för- 
värvats, innan hålan var färdiggrävd och stängd. Han fort- 
satte nu sitt grävningsarbete, och för varje gång han kom 
upp med sand, grep han larven och flög undan med den 
ett litet stycke, men återvände efter en kort vila och lade 
för varje gång larven vid hålans mynning, färdig att nedslä- 
pas. Det var uppenbart, att stridiga böjelser kämpade i den- 
na stekels hjärna, och att han var mycket tveksam om 
huru han skulle handla under de främmande omständighe- 
terna. Slutligen lämnade han larven några cm. från hålan 
och återvände ensam till sitt arbete, vilket han nu, ej läng- 
re förbryllad av larvens anblick, avslutade genom att utföra 
den provisoriska stängningen. Det var nu av intresse att 
se, om stekeln därefter skulle hämta den nyss paralyserade 
larven och åter öppna sin håla för att bära in den. Men 
därav blev intet. I stället började han länge gå omkring 
på en närbelägen fläck med korta vändningar, ungefär på 
samma sätt som en hund, som söker viloplats på marken, 
och på denna fläck började han gräva en ny håla. Då detta 
arbete fortskridit ganska långt, lades samma av stekeln själv 
paralyserade larv över ingången, just då stekeln kommit upp 
med en sandbörda. Då han åter skulle gå ned, studsade 
han något vid åsynen av larven, men trängde sig förbi den 
och bar på detta sätt upp sand några gånger. Till sist tycktes 
det dock bli honom olidligt att se larven ligga där, ty han 
grep den och flög i en häftig sväng ett par meter åt sidan, 
