74 
att se efter huru en sådan stekelmoder skulle förhålla sig, 
om hon en wacker dag funne sitt eget barn ligga utanför in- 
gången till hålan. Skulle hon känna igen det och förstå att 
vidtaga några åtgärder för dess räddning? 
För mången tycks kanske denna till synes så enkla frå- 
ga vara överflödig och svaret självklart. Men den besvara- 
des dock av olika individer på ett helt olika sätt, och det 
måste tyvärr medgivas, att flertalet på ett fruktansvärt sätt 
röjde sin okunnighet. För att ej det pinsamma intrycket 
av dessa olycksfåglar må bli det sist kvarstående minnet av 
denna i övrigt så sympatiska sandstekel, omtalas deras föga 
uppbyggliga historia först, medan den mera uppmuntrande 
skildringen av dem, som med heder bestodo i denna exa- 
men, sparas till sist. 
Exp. 11. En campestris sågs inbära en foderiarv och 
därefter stänga ingången, vilket arbete jag avbröt genom 
att gräva upp hålan. Den innehöll stekelns egen larv, som 
i sin något krökta ställning var 10 mm. lång, samt dessutom 
den nyss inburna foderlarven. Sannolikt hade stekeln ej 
på rätt lång tid burit in nytt foder, ty inga rester av förut 
inlagt sådant funnos kvar. Båda larverna lades vid kan- 
ten av gropen, stekellarven ovanpå foderlarven. Stekeln, 
som under tiden bidat i närheten, kom tillbaka, grep den 
överst liggande larven, d. v. s. sin egen, i nacken och 
sökte paralysera honom, därvid stickande först i halsen, 
därefter längre ned på ett par ställen av buksidan, efter 
det han flyttat greppet med käkarna längre bakåt, såsom 
det plägar tillgå 'vid paralyseringen av foderlarverna. Där- 
efter vände han larven, grep den i bakre ändan och stack 
den i något av (de bortersta segmenten, grep den åter inac- 
ken och stack den dels i ena sidan, dels åter strax bakom hu- 
vudet. Stekeln tillät mig att betrakta denna märkvärdiga 
paralysering på mycket nära håll, så att jag är viss på att 
