"fa 
gadden användes. Det oaktat tycktes stekellarven ej ha rönt 
någon påtaglig inverkan av behandlingen. Förmodligen var 
stekelns giftblåsa efter den nyligen försiggångna paralyse- 
ringen av den ovannämnda foderlarven i det närmaste tom. 
Nu grep stekeln sin larv om halsen och bar den med 
ryggsidan nedåt, på samma sätt som foderlarver bäras, för 
att deras fötter ej skola haka fast i marken. Efter en stunds 
kringvandrande i närheten av gropen efter den uppgrävda 
hålan begav sig stekeln, halvt gående, halvt flygande, bort 
ungefär 1 'm. från platsen, lade larven ifrån sig och bör- 
jade söka en stund, förmodligen efter plats för en ny håla. 
Därefter återvände han till larven, stack den ånyo och bar 
den sedan länge omkring, upprepade gånger läggande den 
ifrån sig och ånyo stickande den vid återkomsten. Där- 
efter lade han larven vid kanten av gropen, höll sig en stund 
svävande däröver, slog ned däri och började krafsa sand 
här och där, men någon håla kom ej till stånd, och slutligen 
flög stekeln bort. Ännu två timmar därefter låg larven kvar 
på samma plats. 
Exp. 12. En campestris hade just inburit en foderlarv 
och börjat åter stänga, då han blev bortskrämd genom någon 
oförsiktig rörelse och dröjde länge borta. Under tiden öpp- 
nades larvkammaren från sidan, så att ingångsröret ej rub- 
bades. Larvkammaren innehöll stekelns nära fullvuxna larv, 
tre friska, bruna mätarlarver och en halväten dylik. Hålan 
återställdes i sitt förra skick, och stekelns egen larv lades 
vid ingången. Vid sin återkomst medförde stekeln en grön 
mätarlarv, som han lade ett stycke från ingången, varefter 
han begav sig fram för att i vanlig ordning efter återkoms- 
ten från jakten öppna sin håla. Såsom nyss nämndes, hade 
han emellertid blivit bortskrämd strax i början av stängning- 
en, så att han nu fann ingången mot alla regler vidöppen. 
Detta var något för stekeln så främmande, att det alldeles 
