760 
förvirrade honom. I en håla, som redan på förhand stod 
öppen, tillät honom ej hans instinkt att nedbära en foder- 
larv. Först måste den stängas, och åt denna föga ändamåls- 
enliga sysselsättning hängav sig stekeln nu att börja med. 
Sedan detta hinder för foderlarvens mnedsläpande sålunda 
blivit undanröjt, skulle hålan naturligtvis åter öppnas, men 
i detsamma upptäckte stekeln sitt eget barn ligga vid in- 
gången. Intet tecken till igenkännande, tvärtom, han grep 
och vände sin larv några gånger, under det han stack den, 
på samma sätt som foderlarver behandlas, samt kastade 
sedan bort den i en häftig flyktsväng. Därefter bar han 
fram sin gröna foderlarv, öppnade ingången, drog ner lar- 
ven och började åter stänga. Sedan han nedfört några 
jordklumpar, lades en av de ur samma larvkammare förut 
framtagna bruna foderlarverna vid ingången. Då stekeln 
fick se den, stack han den, tog åter bort de nedförda jord- 
klumparna och drog ner larven. På samma sätt förfor han 
med de 2 andra i tur och ordning framräckta foderlarver- 
na. Men då ännu en dylik, nyss tagen från en annan stekel i 
närheten, lades fram, måtte han tyckt sig ha fått för mycket 
av det goda, ty han grep och stack visserligen även denna 
larv, men kastade bort den i en flyktsväng och stängde 
därefter ingången. Då larvkammaren sedan undersöktes, 
visade det sig, att stekeln ej lagt ägg på den gröna larven, 
som nedbars i den då tomma cellen, ej heller på någon av 
de senare nedburna. Han hade således hela tiden klart för 
sig, att hans larv redan var under uppväxt i denna larv- 
kammare, men han hade ej givit akt på att den tagits bort. 
Exp. 13. En campestris öppnade sin håla utan att med- 
föra någon foderlarv, gick ner däri och kom åter upp för 
att stänga. Han bortskrämdes lindrigt, och hålan öppnades 
från sidan. Den befanns blott innehålla stekelns halvvuxna 
larv, som förtärt allt sitt foder, varför modern vid denna 
