178 
trycken. Det kan därför behövas kraftiga påverkningar för 
att rikta deras uppmärksamhet åt annat håll. I betraktan- 
de härav skulle kanske en sådan företeelse, som att en stekel- 
moder sticker och kastar bort sin egen avkomma, kunna före- 
falla mindre vidunderlig än vid första påseende. I den 
mörka hålan kan stekeln ej se sin avkomma. Förmodligen 
har den en viss lukt, men det förnämsta kännetecknet för 
stekeln är dock, att hans larv alltid ligger i en med grus- 
korn tillstängd håla i marken. Om emellertid detta känne- 
märke saknas, om stekeln ovanpå markens yta, vid ingång- 
en till sin håla finner en larv, sådan han aldrig förr sett, kan 
man knappt vänta, att han i denna skall känna igen sitt eget 
barn, helst som han i vanliga fall under sina sysselsättningar 
vid boets ingång aldrig har någon användning för luktsinnet 
och därför förmodligen ej heller uppmärksammar den lukt, 
som den till utseendet så ovanliga larven möjligen kan ha. 
Att detta dock i sällsynta undantagsfall kan inträffa hos i 
instinktlivets medvetslöshet mindre försjunkna individer, 
framgår av exp. 15—17 härnedan. 
Exp. 15. En campestris bar fram en nyfångad fjärillarv 
till sin håla och började plocka bort de stängande gruskor- 
nen. Han bortskrämdes, och hålan uppgrävdes. Den vi- 
sade sig innehålla stekelns egen 10 mm. långa larv jämte tre 
foderlarver. Alla de senare avlägsnades, och stekellarven en- 
sam lämnades liggande wid gropens kant. Stekeln kom nu 
åter och grep sin egen larv i strupen, men stack den ej, utan 
började bära den omkring i de närmaste omgivningarna, lade 
den därefter ifrån sig och började gräva en ny håla omkring 
10 em. från den förstörda. Grävningen fortsattes med ofta 
upprepade avbrott, under vilka larven bars omkring men förr 
eller senare åter lades på samma plats. I hålan bar han 
sedermera ner sin larv och började stänga. Jag öppnade 
den nu, ej utan en viss undran, om det skulle visa sig, att 
