81 
derlag för sandfyllningen. Därvid lades en av de friska 
foderlarverna vid ingången. Stekeln stack den några gånger, 
hämtade så upp lingonbladet och bar ner larven. Då han 
kom upp, fann han vid ingången den andra under tiden dit- 
lagda friska foderlarven. Han stack även den och drog 
ner den. Det var sålunda tydligt, att han förstod att skilja 
mellan dessa foderlarver och sin egen avkomma. Till sist 
lades även den till hälften förtärda foderlarven vid ingång- 
en, och stekeln försökte lägga den i nedsläpningsställningen, 
d. v. s. med framändan hängande över hålans mynning. 
Då emellertid just denna ända var skrumpnad och styv, 
intog ej larven det lämpliga läget. Stekeln tycktes före- 
ställa sig, att motståndet berodde på att larven ej var till- 
räckligt förlamad, ty han stack den och försökte på nytt, 
men förgäves. Han sökte då med huvudet tränga ner lar- 
vens framända i öppningen, men ej heller detta lyckades. 
Stekeln grep då larven och kastade bort den i en flyktsväng 
samt stängde därefter ingången. Sex dagar därefter sågs 
samma stekel inspektera och därefter mycket omsorgsfullt 
stänga just här ifrågavarande håla. Framförallt sökte han 
med mera noggrannhet än förut vid de provisoriska stäng- 
ningarna göra den utfyllda mynningen fullständigt lik om- 
givande mark. Det var därför påtagligt, att det här gällde 
en definitiv stängning, och att denna håla ej mer skull? öpp- 
nas. Kanske var det av detta skäl som stekeln avböjde min 
hjälp, fastän han vid flera föregående tillfällen värdigats 
mottaga mina små skänker av framräckta gruskorn. Då 
jag emellertid nu ville påskynda arbetet genom att med pin- 
cetten lägga små gruskorn eller jordklumpar i ingången, 
ogillades detta av stekeln, som genast plockade bort dem, 
kastade dem ett stycke därifrån och ersatte dem med andra. 
Sedan arbetet omsider avslutats och stekeln flugit bort, un- 
dersöktes larvkammaren. Det befanns då, att stekelns larv 
spunnit kokong och sålunda utan ringaste men kommit ifrån 
6 — Grävsteklarnas liv. 
