83 
som möjligt. Därefter behandlade han den andra på samma 
sätt. Sedan kom turen till stängningen. Men ingången var nu 
så vid, att den ärtstora sten, som stekeln först bar fram, var 
alldeles för liten, vilket stekeln vid ankomsten till hålan av- 
gjorde med ögonmått, utan att ens försöka inpassa stenen. 
Han kastade då bort den och prövade på samma sätt med 
allt större stenar, till sist så stora, att han knappt kunde be- 
hålla jämvikten, då han bar dem mellan käkarna. Men då 
ingen av de stenar, som stekeln mäktade bära fram, på långt 
när ensam kunde fylla ut ingångens bredd, vilket eljes är 
den typiska stängningsmetoden, uppfann stekeln för detta 
särskilda tillfälle ett alldeles nytt tillvägagående, i det han 
sammanpassade 12—15 av de största stenarna, innan sand kun- 
de påfyllas. Detta fall är alldeles enastående inom min er- 
farenhet om denna stekel. Om vid liknande försök ingång- 
en utvidgats så mycket, att ej den vanliga enkla stenen :el- 
ler jordklumpen, som först införes, kan helt utfylla öppning- 
en, plägar en sådan håla övergivas. Fallet är bland många 
andra ett nytt bevis för att vissa individer bland steklarna 
på ett självständigt och originellt sätt lösa de problem, 
som föreläggas dem, om man blott ej framställer orimliga an- 
språk. Om en 'människa handlat såsom ovannämnda stekel, 
skulle man sagt (detta vara en yttring av hennes förstånd. 
Man torde knappt 'misstaga sig, om man betecknar saken 
med samma namn även hos stekeln. 
Orientering. Orienteringsslag, sådana de blivit skild- 
rade hos A. sabulosa, utföras även av ÅA. campestris efter 
varje ny hålas grävning. Om man avbryter denna stekels 
sysselsättningar vid hålan, av vad slag de än må vara, genom 
att infånga och bortföra honom, så återvänder han, om det 
är honom möjligt, för att avsluta arbetet, så snart han släp- 
pes ut. Av en mängd försök i detta avseende vid boplat- 
serna på Ljungans strandterass framgår, att steklarna förr 
