84 
eller senare återvände, om de släpptes på samma öppna 
plats, vid vilken boplatsen var belägen eller åtminstone 
på landsvägen, som passerade genom det öppna områdets 
norra sida. Utefter denna landsväg voro steklarna vana att 
färdas, och även om de bortfördes rätt långt stycke (mer 
än 2 km.) därpå mellan de täta skogarna, visade det sig, att 
de kunde, tack vare vägen, leta sig hem, om det också ibland 
dröjde ända till följande dag. Att vägen krökte mellan 
skogarna, utgjorde ej något hinder, vilket borde varit fallet, 
om steklarna wvägletts av ett »riktningssinne» i enlighet 
med Fabre's åsikt. 
Fördes steklarna till en annan öppen, sandig plats, som 
genom skog skildes från boplatsen, återvände de däremot 
ej. Denna stekel, som endast flyger lågt över marken och är 
van att söka sina byten bland småträden i skogsbrynen, 
har påtagligen motvilja mot att under sitt sökande efter 
boplatsen bege sig in i tät skog. Steklar, som fördes läng- 
re eller kortare sträckor in i skogen, sågos där göra sö- 
kande flyktslag fram och tillbaka, till dess de upptäckte en 
ljusning mellan träden, då de sökte sig fram åt detta håll, 
alldeles som wi själva söka oss ut ur en tät och stiglös 
skog åt det håll, där vi se träden glesna. Ledde denna ljus- 
ning till en annan öppen och sandig plats, stannade steklar- 
na antagligen där och återvände i alla händelser ej till sitt 
bo. Ledde ljusningen däremot till någon öppen mark, som 
sammanhängde med boplatsen, återkommo de förr eller se- 
nare till densamma för att återupptaga sina arbeten. 
Exp. 19. Ett enda av försöken att pröva steklarnas för- 
måga att söka sig hem anföres här, emedan det är synner- 
ligen belysande för dessa steklars psyke även ur andra syn- 
punkter än orienteringen. På ett sandfält nära Kapellskär 
i Roslagen bodde en talrik cam pestris-koloni i västra ändan, 
där marken nästan saknade växtlighet. En stekel, som höll 
