87 
boende arter av detta släkte är, att såväl nordamerikanska 
arter (enl. Banks) som åtskilliga sydafrikanska (enl. Brauns) 
samlas mot natten till ett gemensamt sovställe av torra 
växtstjälkar eller styva grässtrån, kring vilkas övre delar 
de bita sig fast med käkarna och i denna ställning falla 
i sömn. Det har ännu ej iakttagits, om de europeiska ar- 
terna ha samma nattvanor, men det förefaller rätt sannolikt, 
att så kan vara fallet. 
Sphex. 
Detta släkte omfattar stora arter av mindre smärt bygg- 
nad än sandsteklarna, men eljes i mycket liknande dem. 
Medan somliga äro helt mörkfärgade, ha andra bakkroppen 
delvis rödbrun, eller äro de prydda med ljusgula teckningar. 
Medan alla sandsteklar samla fjärillarver, jaga sphexerna 
uteslutande 'med hoppben utrustade rätvingar, d. v. s. gräs- 
hoppor, vårtbitare eller syrsor. 
Kännedomen om dessa steklars liv härrör först och 
främst från Fabre. Sedermera ha Kohl, Ferton, Picard och 
Peckham var för sig lämnat nya bidrag. Fabre har studerat 
tre arter, som han kallar S. flavipennis, occitanica och albi- 
secta, om vilka han har skrivit några av sina mest fängslande 
och uppmärksammade kåserier. Emellertid har Kohl gjort 
sannolikt, att den av Fabre under namnet flavipennis skild- 
rade arten ej skulle kunna anses vara denna art utan troligen 
maxillosa, vilket senare bestyrkts av de meddelanden Picard 
lämnat om Iden sistnämnda arten. 
Sphex occitanica, Fabre's »Le sphex languedocien», lever 
i jämförelse med andra arter ett enstöringsliv, och tillfällena 
att få iakttaga Iden äro därför rätt sällsynta. Dess rov utgöres 
av de stora honorna av vårtbitaresläktet Ephippiger, vilka 
