88 
äro föga grundligt förlamade och visa rörlighet i nästan alla 
kroppsdelar, fastän de sakna förmågan att gå. En sådan hona, 
med bakkroppen uppfylld av äggmassor, är ett mycket tungt 
byte, och Fabre tror därför, att just valet av ett så svårtrans- 
portabelt rov är orsaken till att denna stekel ej på förhand 
grävt sin håla, då han svårligen kan beräkna på huru långt 
avstånd från en sådan jaktlyckan kommer att gynna honom. 
Onekligen tycks denna förklaring vara ganska tillfreds- 
ställande och framförallt osökt, men det oaktat är det icke 
fullt säkert, att det är den riktiga. Det kan nämligen erin- 
ras, att de steklar, som först efter att ha skaffat sig ett rov 
börja tänka på att gräva sig en håla, nästan undantags- 
löst äro sådana, som blott inlägga ett enda byte i varje 
larvkammare. Så gör t. ex. vår bekanta ragghåriga sand- 
stekel, så göra också de spindelfångande vägsteklarna, och 
just så gör också den här ifrågavarande Sphex occitanica 
Icke tyngden i och för sig av det feta bytet torde därför 
vara anledningen till att en sådan metod tillämpas, utan den 
stora fördelen av att få stanna kvar i närheten av en givan- 
de jaktmark och ej, vare sig bytet är tungt eller lätt, behöva 
spilla tiden 'med långa transporter till någon på förhand 
utsedd, avlägsen grävningsplats. 
Stekeln fortskaffar sin wvårtbitare på det sätt, att han 
med käkarna griper tag i ett av de långa pannspröten och 
gående grensle över sitt byte släpar det med sig liggande 
på ryggen eller sidan. Om det wvisar sig, att vårtbitaren 
gör ett för bäraren alltför obekvämt motstånd genom att haka 
fast benen i markens växtlighet, tillämpar stekeln den metod, 
som brukar kallas malaxation, d. v. s. han bearbetar med 
sina käkar platsen för undre svalggangliet, utan att åstad- 
komma något sår, och uppnår genom trycket på detta vik- 
tiga rörelsecentrum fen fullständig oförmåga hos offret att 
utföra några hindrande rörelser åtminstone för en tid bortåt. 
Fastän stekeln i regeln fortskaffar sitt byte gående, händer 
