89 
det ibland, att han, för att undgå markens ojämnheter, lyf- 
ter sig på vingarna till någon kort flygsats. 
Enligt Fabre's erfarenhet skulle denna Sphex-art ute- 
slutande fånga honor, vilka till följd av sina äggmassor 
äro betydligt mera voluminösa än hanarna. Han har ock- 
så förgäves erbjudit stekeln Ephippiger-hanar efter att ha 
berövat honom iden hona, som han höll på att transportera. 
De försmåddes, under det att samma stekel däremot godkän- 
de utbytet av sin paralyserade vårtbitarehona mot en frisk 
och oskadd sådan, som Fabre erbjöd för att få tillfälle att 
bevittna paralyseringen. Emellertid har Ferton funnit, att 
denna stekel på Corsica icke blott nöjer sig med en betyd- 
ligt mindre vårtbitare, nämligen vår vanliga helgröna Locusta 
viridissima, utan till och med håller till godo med dess ännu 
mindre ansenliga hanar. Ferton tror det därför bero på 
alltför få iakttagelsefall, att Fabre i Provence ej fått be- 
vittna infångandet av några hanar av Ephippiger. Det skul- 
le, menar Ferton, vara tänkbart, att blott honlarver komma 
i åtnjutande av en så stor portion, som en vårtbitarehona 
utgör, medan för de mindre Harlan en hane skulle vara 
tillräcklig. 
Stekeln lägger sitt byte ifrån sig, gräver helt nära fångst- 
platsen i lös jordmån en helt kort gång samt en vid larv- 
kammare, släpar in sitt byte vid ett av pannspröten, läg- 
ger sitt ägg på 'vårtbitarens bröst, mellan bakhöfterna, samt 
tillstänger denna håla för att aldrig mera besöka den. 
Sphex subfuascata. Denna i medelhavsländerna levande 
art kan nå 20 mm. i längd och är helsvart. Den har blivit 
studerad av Ferton, som meddelar, att dess rov i regeln 
utgöres av den stora gräshoppan Caloptenus italicus, sällan 
av Oedipoda coerulescens. Stekeln förlamar sitt byte med 
två styng, det ena i den tunna hud, som omger 1:sta höftpa- 
ret, det andra vid basen av något av de bortre benparen. 
