95 
Transporten av bytet sker, trots syrsornas storlek, i 
flykten, varvid stekeln 'med mandiblerna håller fast i en an- 
tenn. Först sedan stekeln slagit ner i närheten av hålan, 
fortsätter han gående och låter syrsan släpa mellan sina 
ben. Vid framkomsten lägges den så, att antennerna nå fram 
till ingången, stekeln går ensam ner i hålan, visar så åter 
huvudet i mynningen, griper fast i antennerna och drar 
ner sitt byte. Fabre förvånade sig över att detta till synes 
ändamålslösa besök i hålan aldrig underläts. Han flyt- 
tade undan syrsan, medan stekeln var nere, så att denne åter 
måste gå ut för att draga fram sitt byte igen. Detta upp- 
repades ett fyrtiotal gånger, men det oaktat försummade 
stekeln aldrig att först gå ner. Sedermera fann han emel- 
lertid, att i andra kolonier av samma stekel denna vana ej 
vidhölls på långt när så envist, ty efter två eller tre för- 
sök ändrade steklarna taktik, satte sig grensle över syrsan 
och drogo omedelbart ner henne utan att först gå ner. Det 
är emellertid särdeles betecknande för denne skarpsynte iakt- 
tagare, att han, vid sitt överdrivna framhållande av instink- 
tens orubblighet, icke ens fäster avseende vid de motsatta 
erfarenheter, som han själv haft tillfälle att göra. 
Besöket i hålan, innan rovet nedsläpas, är ingalunda 
något för denna stekel säreget. Det är tvärtom regeln för 
särskilt de steklar, som infånga större byten av den tjock- 
lek, att de ej bekvämligen kunna bäras under stekeln vid 
passagen genom den trånga gången. Sandsteklarnat. ex. göra 
nästan alltid ett sådant besök. Därvid hämta de upp sand, 
som rasat ner vid hålans öppnande, men sedan detta skett, 
sträcka de fram huvudet ur ingången för att gripa den 
bredvidliggande fjärillarven. Det tycks vara en bekvämare 
metod att vända sig om nere i larvkammaren i stället för att, 
såsom de också ibland göra, gå baklänges ner ända upp- 
ifrån, enär i det senare fallet vingarna lätt haka fast vid 
mynningens kanter. Jag har upprepat Fabre's ovannämnda 
