99 
sitt rov, är det andra som i stället föredraga kakerlackor. 
Peckham beskriver, huru den amerikanska, metallglänsande 
blå C. coeruleum går in i fältsyrsornas hål, överväldigar 
dem därinne och släpar hem dem till sin bostad. Omkring 
fem syrsor införas i varje cell, där de läggas på ryggen med 
huvudena inåt och de långa bakbenen utsträckta. Stekeln 
bebor själv sin håla och utvidgar den i mån av behov med 
nya celler. Rothney, som iakttagit en ostindisk art, CAI. 
lobatum, drog ut den redan införda syrsan och lade den vid 
ingången. Då stekeln kom åter och fann larvkammaren tom, 
gick han ut för att söka och upptäckte snart syrsan, som 
han började malaxera och sedan bar in igen. Hans tillvägagå- 
ende var sålunda detsamma som sandsteklarnas under lik- 
nande förhållanden. Steklarna föreställa sig synbarligen, att 
deras byten ej äro tillräckligt förlamade utan själva gjort 
försök att undkomma, vilket måste förebyggas genom grund- 
ligare paralyseringsåtgärder. Det är intressant att hos olika 
släkten och i vitt skilda delar av världen återfinna samma 
psykologiska drag. 
Tachytes. 
Fastän vi här i landet ej ha stora utsikter att träffa några 
sphexer, är det några andra gräshoppfångare av mycket 
mindre dimensioner, som äro så mycket vanligare, nämligen 
ett par arter av det stora släktet Tachytes. Dessa nå blott 
7—10 mm. längd och ha en undersätsig kroppsbyggnad, 
med kort och bakåt tillspetsad bakkropp. Av våra arter 
är en, YT. nitidus, helt svart, medan de båda andra, som till 
utseendet äro mycket lika och utan närmare undersökning 
svåra att åtskilja, ha ett rött band om bakkroppens främ- 
re Idel. ' Alla vistas på sandfält med sparsam växtlighet eller på 
torra, solstekta backar utanför skogsbrynen, där här och 
där kala fläckar erbjuda goda boplatser. 
