101 
vade en eller annan cm. över marken i hålornas när- 
maste omgivning och därunder vände sig åt olika 
håll för att inom kort återtaga arbetet. Då detta var av- 
slutat, började åter en sakta svävande flykt på ringa höjd 
över hålans mynning, omväxlande med en kort stunds vila på 
marken. Men snart blevo flyktslagen vidare — bortåt 1 m. 
åt olika sidor — även nu med nedslag här och där på mar- 
ken. Det var dessa steklars metod att inprägla i minnet 
omgivningarnas utseende och lära sig hitta tillbaka till plat- 
sen. Denna orienteringsflykt plägade i sin helhet ej upptaga 
längre tid än 12—1 minut, varefter stekeln försvann ur sikte. 
Hålorna lämnades öppna, och i detta skick kvarstodo de än- 
nu följande förmiddag, då det var största utsikten att få se 
steklarna återkomma med sina jaktbyten av gräshopplarver. 
Dessa bäras av denna art i flykten, dock vanligen ej ända 
fram till ingången, utan stekeln slår ned på marken ett li- 
let stycke därifrån och vandrar sedan med sin börda fram 
till målet. Därvid kan man se, att han med käkarna håller 
fast vid gräshoppans antenner och, gående grensle över 
henne, släpar henne med buksidan neråt. Vid ankomsten 
till hålan lägger han gräshoppan vid ingången, gör själv 
ett besök nere i larvkammaren och visar om några ögon- 
blick åter huvudet i ingången för att draga ner sitt byte vid 
antennerna. Då han strax därefter kommer upp, flyger han 
genast bort, även nu utan att stänga ingången. Det är gans- 
ka påfallande, att stekeln ej gör några orienteringsslag, 
då han burit in sitt första rov och beger sig bort för att 
komplettera förrådet. Han har tydligen en gång för alla 
lärt sig känna igen platsen genom den grundliga överblick 
han tagit av omgivningarna vid hålans grävning. 
Denna stekel lägger ej såsom sandsteklarna sitt ägg på 
det först inburna bytet, utan först sedan alla för "denna 
håla avsedda gräshopplarver anskaffats, fästes ägget på 
någon av de innerst belägna, tvärs över bröstet mellan 1:sta 
