103 
de samma skäl, som ovan anförts under skildringen av 
Sphex maxillosa, kunna anses vara en tillräcklig förklaring 
till stekelns ifrågavarande vana. Först sedan cellen blivit 
fullt provianterad, stänges ingången, i det den fylles med 
sand ända till mynningen, varefter sanden utjämnas däröver, 
så att det är omöjligt att se någon olikhet med den omgi- 
vande marken. 
Exp. 1. Med tanke på Fabre's ovan omtalade försök 
med Sphex occitanica ville jag utsätta den lilla Tachytes för 
samma prov och se efter huru han skulle bära sig åt, om 
hans gräshoppa ej längre hade några antenner att gripa tag i, 
när hon skulle släpas in. För att den erforderliga operatio- 
nen skulle medhinnas, hade under stekelns jaktutflykt några 
barr instoppats i ingången, och under stekelns bestyr med 
att undanröja dem bortklipptes antennerna på gräshopplarven 
ända intill pannan. Skulle stekeln kunna göra sig obero- 
ende av vanan att hålla fast i dessa delar av sitt rov? Detta 
visade sig vara fallet, ty stekeln grep i stället med käkarna 
tag i huvudets främre del, och detta utan synbar tvekan. 
Nedsläpandet gick emellertid långsammare än vanligt, så att 
det märktes, att detta improviserade sätt ej var lika be- 
kvämt som det vanliga. ; 
Exp. 2. Vid en närbelägen nitidus-håla förfors på sam- 
ma sätt. Medan stekeln höll på att göra ingången klar 
från de instoppade barren, skulle operationen på hans gräs- 
hoppa just försiggå, men i brådskan råkade jag denna gång 
klippa av hela huvudet. Det oaktat gjorde denna stekel ing- 
en svårighet att vidkännas bytet som sitt. Med stor för- 
domsfrihet grep han tag i kanten av gräshoppans halssköld 
och drog ner den. Nedsläpandet vid antennerna har tydli- 
gen ej blivit någon stereotyp vana hos denna stekel. Med 
all säkerhet hade det aldrig förekommit i hans praktik, att an- 
