108 
bröst; fasthållna vid anten- 
nerna. Utan att lägga bytet 
ifrån sig går stekeln omedel- 
bart in i hålan, vilket torde 
kunna förklaras därav att kaker- 
lackornas tunna och platta 
kropp ej utgör något hinder 
för båda att samtidigt passera 
genom gången, vilket åter är 
fallet hos de arter, som samla 
gräshoppor. På den ena kaker- 
lackan fäster stekeln sitt ägg 
bakom den ena framhöften, så 
att det ligger tvärs öfver bröstet. 
Vid grävningen av hålorna 
förfar denna art på samma 
sätt som de båda föregående, 
och samma =<orienteringsslag 
utföras, sedan stekeln fått sitt 
arbete färdigt. 
Den helt svarta varieteten gibbus av samma art fångar 
enligt Ferton på Corsica en annan art av skogskakerlackor, 
men ej fullbildade individer, utan larver: 
Bland sydeuropeiska arter av detta släkte är det flera, 
som samla larver av de beryktade »tillbedjande gräshop- 
porna», d. v. s. släktet Mantis. Då dessa äro kända för att 
vara svåra rovdjur, som med sina till taggiga fångstredskap 
uppgillrade framben sitta på lur, föreställer sig Fabre, att 
den taktik, som steklarna använda vid infångandet av ett 
så farligt byte, omöjligen kunnat såsmåningom förvärvas, 
utan i fulländat mästerskap måste ha funnits redan från bör- 
jan. Varje missgrepp skulle, menar Fabre, ovillkorligen kos- 
tat en mindre skicklig stekel livet. Men Ferton, som iakttagit 
flera Mantisfångande arter, anser att Fabre's skildring” är 
Fig. 18. Ägg av Tachytes lativalvis på 
kakerlackans bröst. 4 ger. (Efter Bouwman.) 
