110 
Vid den slutliga stängningen av hålan utjämnar ej mantiraptor 
såsom de övriga arterna sanden däröver utan hopar tvärtom 
över ingången ten liten sandhög, som markerar dess läge. 
Vid grävningen av hålan tillgår såsom beskrivits hos de andra 
arterna, och stekeln gör samma kretsande flyktslag däröver 
för att inprägla läget i sitt minne. 
T. mediterraneus, som samlar syrslarver, har samma 
vana som den föregående att efter hålans grävning och 
därefter följande orienteringsflykt provisoriskt stänga ingång- 
en. Likaledes krafsar han bort sanden utan att lägga bytet 
ifrån sig. Om man rycker bytet ifrån stekeln, i det ögonblick 
han kryper in, och lägger det vid ingången, sticker han det 
ånyo, enär han tydligen föreställer sig, att det är syrslarven 
själv, som satt sig till motvärn. 
T. rufipes samlar vårtbitarelarver och likaledes T. acro- 
bates. Men den senare varierar matsedeln för sin larv genom 
att ibland i stället insamla byten av en helt annan grupp, 
nämligen larver av skinnbaggar, enligt vad Kohl iakttagit. 
Hans smak i detta avseende delas av en annan art, IT. rufi- 
ventralis, som enligt Ferton likaledes samlar skinnbaggar, 
men icke larver, utan fullbildade. 
Enligt Peckham visa de nordamerikanska Tachytes-arter- 
na samma förkärlek för gräshoppor som flertalet av deras 
europeiska fränder. Även de ha vanan att göra orienterings- 
slag efter hålans grävning. Peckham beskriver särskilt en 
helsvart art, som i sina vanor tycks nära överensstämma 
med vår svenska nitidus, i det den kommer flygande med 
sina byten, som fasthållas vid antennerna och läggas ner vid 
ingången, medan stekeln gör ett besök i hålan för att inom 
kort åter komma upp och vid antennerna baklänges draga 
ner sin gräshoppa. 
Bland Tachytes närstående släkten må framhållas släktet 
Larra, av vilket en stor (16—24 mm.) sydeuropeisk, svart och 
