113 
cellen. När det hela är färdigt, stänger stekeln sin håla på 
det sätt att han, stående i ingången, med "huvudet utåt, 
rakar en del av den förut uppgrävda sanden bakom sig. 
Denna provisoriska stängning sker ofta mycket vårdslöst, så 
att ingången ej döljes. Därefter vidtaga orienteringsåtgärder, 
som vanligen börja med låg flykt, 3—4 cm. över marken, 
runtom hålan och med huvudet vänt mot denna, varefter följa 
nedslag och vila på marken, på olika sidor om ingången, samt 
slutligen bortflykt med några snabba kast. 
Jaktbytet utgöres av stora, vinglösa bärfislarver av sköld- 
skinnbaggarnas grupp. Ferton, som haft tillfälle att be- 
vittna paralyseringen hos en annan art, uppger, att blott 
ett styng behövs, nämligen i strupen, vilket står i sam- 
band med att dessa bärfisars nervsystem är mycket koncen- 
trerat, med de flesta nervknutarna sammansmälta till en enda 
i bröstet belägen gangliemassa. Att inga fullbildade utan 
blott vinglösa larver hemföras till foder, beror nog dels 
därpå att vingarna äro otjänliga till näring, dels på att larver- 
na i sin stora fettkropp ha ett förråd av näring magasinerat, 
som hos den fullbildade till en betydande del förbrukats till 
nybildningar av den art, att de ej så lätt kunna tillgodogöras 
såsom näring av stekelns larv. 
Vid bytets transport kommer Astata flygande och slår ner 
i närheten av sin håla, som han efter någon stunds kring- 
vandring på marken finner. Man kan därvid se, att bytet 
bäres bröst mot bröst, fasthållet vid antennrötterna eller vid 
snabelns bas. Stekeln lägger sin börda ifrån sig vid ingång- 
en, krafsar bort sanden därur och drar antingen genast 
ner sitt byte baklänges eller gör först ett kortvarigt besök 
i cellen för att därefter sträcka ut huvudet och gripa fast 
i sitt rov. I varje cell inläggas 2-7 byten, en växling som 
visserligen delvis kan förklaras av rovens olika storlek, men 
frånsett detta är det dock uppenbart, att vissa celler innehålla 
mera foder än andra. Förmodligen uppstå honor ide med 
8 — Grävsteklarnas liv. 
