119 
kända gångstigen, är det ledningen av en specialist som är 
nödvändig. Fabre rådfrågar insektanatomen Blanchard och 
får av honom erfara, att fem skalbaggfamiljer äro kända för 
att ha ett nervsystem av den ifrågavarande beskaffenheten. 
En av dessa familjer är praktbaggarnas, en annan är vivlarnas 
Dessa båda till det yttre så olika grupper av skalbaggar 
ha således en inre likhet, om vilken Cerceris-arterna naturligt- 
vis ej kunna veta någonting. Och det oaktat välja de just 
båda dessa slag av skalbaggar, som äro lätta att paralysera. 
Att det verkligen är tack vare sitt nervsystems beskaffen- 
het, som dessa skalbaggar låta sig lättare paralyseras, ådaga- 
lade Fabre på experimentell väg. Med en i ammoniak dop- 
pad, tillspetsad stålpenna kunde han paralysera skalbaggar 
av de nämnda grupperna med ett enda styng på samma punkt, 
som stekeln söker med sin gadd. Paralysien inträdde ögon- 
blickligt, och de orörliga offren kunde stundom visa livs- 
tecken i ända till 2 månader. Med skalbaggar, som hade 
bröstganglierna väl åtskilda, kunde däremot ej närmelsevis 
samma resultat ernås. 
Ävea vid den tolkning, som Fabre ger åt den förvå- 
nande omständigheten, att de av Cerceris inlagda bytena så 
länge hålla sig friska, är det tal om |en konservering, men ej, 
såsom Dufour föreställde sig, på antiseptisk väg, utan genom 
bibehållande av en rest av liv, ett fortgående av de vege- 
tativa livsfunktionerna. Att steklarna instinktmässigt upp- 
söka de punkter på varje särskilt slags rov, där effekten av 
stynget måste bli störst, är ju onekligen en vacker yttring 
av skenbart avsiktlig men i verkligheten alldeles maskin- 
mässig verksamhet. Lika skenbar är avsiktligheten i deras 
val av sådana byten, som med endast ett enda styng låta 
sig paralyseras. På det hela taget äro dessa instinktyttringar 
ej märkvärdigare än en stor mängd andra från insekternas 
liv bekanta, men de ha, ända sedan Fabre på sitt vanliga 
fängslande sätt påpekade dem, åtnjutit en ovanlig populari- 
