124 
att den orörlighet, som Fabre beskriver hos- de av C. tu- 
berculata hemförda wvivlarna, här knappast någonsin kan 
återfinnas. Nyss hemförda gråvivlar kunde t. o. m. ofta ses 
gå, fastän med osäkra och stapplande steg, och i varje nypro- 
vianterad cell pläga de flesta vivlarna åtminstone kunna röra 
sina ben och antenner. Dock är denna rörlighet aldrig så 
stor, att de skulle kunna kravla sig uppför den branta huvud- 
gångens väggar. 
Ägget fästes längs efter buksidan på en av vivlarna (Fig. 12 b, sid. 
94). Men i dessa celler sö- 
ker man ofta förgäves efter 
vare sig ägg eller larv av 
stekeln. Orsaken är för- 
modligen den, att en stor 
och vackert metallglänsan- 
de, röd och blå guldste- 
kel, Hedychrum nobtile, 
ofta sitter på vakt utanför 
ingången och begagnar 
varje tillfälle att gå in och 
förstöra Cerceris-ägget för . ; é 
: Fig 23. Hedychrum nobile, hos Cerceris arenaria 
att i stället på de hopsam- parasiterande guldstekel. 4 ggr. (Efter Bouwman.) 
lade förråden anbringa sitt 
eget. Råkar denna smygande parasit ut för oturen att träffa stekeln 
hemma, när han vill avlägga sitt obehöriga besök, måste 
han hastigt retirera men är vanligen oförsynt nog att stanna 
kvar helt nära ingången, som han bevakar med framsträck- 
ta antenner, putsande och gnidande sin glänsande kropp 
i avbidan på att Cerceris skall flyga ut. Men denne har nu 
blivit misstänksam och stannar hemma, tills parasiten trött- 
nar på att vänta och försöker sin lycka på andra håll, 
där vaksamheten är mindre. Emellertid framgår den stora 
olägenheten av metoden att låta boets ingång stå öppen i 
stället för att, som hos sandsteklarna, omsorgsfullt stänga den. 
