126 
efter upprepat svävande över platsen slog han ner här och 
där på marken kring sandfältet och slutligen vid dess kant, 
där han på olika ställen försökte gräva i sanden. Om en 
stund lade han viveln ifrån sig och började nu även gräva 
mitt i sanden, där han emellertid stötte på bladet, som hind- 
rade hans vidare nedträngande. Det var klart att han kände 
det ungefärliga läget, men då han var van att se ingången 
stå öppen, kunde han ej finna den utan långvarigt sökande. 
Han började nu även försöka gräva här och där utanför sand- 
fältet. Sedan dessa fruktlösa försök pågått i 35 minuter, 
blåstes sanden bort, varvid stekeln Blev bortskrämd. Vid 
sin återkomst trängde han sig under bladets kant och gick 
ner. Det ser därför ut som om antennerna anlitades som en 
sista resurs vid sökandet, medan under vanliga förhållanden 
synen gör tillfyllest. 
Cerceris labiata. Denna 8—12 mm. långa art har samma 
gulringlade färgteckning som de föregående. Medan den, lik- 
som de andra, gjort sig känd för att samla vivlar och även 
befunnits samla sådana i Norrland, visade sig emellertid en 
individ i Medelpad infånga ett så avvikande rov som den på 
Epilobium angustifolium vanliga svarta skalbaggen Adoxus 
obscurus av chrysomelidernas familj. Det kan vara av intres- 
se att framhålla, att även denna skalbagge visar samma 
nära sammanslutning av bröstganglierna, som övriga av Cer- 
ceris-arter infångade byten. I England fann Smith denna art 
även fånga chrysomelider, nämligen jordloppan Haltica ta- 
bida, och Dufour nämner en art, C. tricincta, som i Frank- 
rike setts fånga chrysomelider av släktet Clytra. Sådana 
undantagsfall äro intressanta, ty de lägga i dagen, att in- 
stinkterna trots den seghet, med vilken de bibehålla sig, 
dock kunna vara underkastade variationer. Som exempel på 
denna seghet kan framhållas, att såväl de nordamerikanska 
som de sydafrikanska arterna av släktet, oaktat långa tide- 
