127 
rymder måste ha förgått efter deras skilsmässa från de euro- 
peiska fränderna, bibehållit den helt säkert urgamla vanan att 
samla vivlar. En amerikansk art, C. fumipennis, samlar dock, 
enligt Hubbard, praktbaggar, liksom den europeiska bupres- 
ticida. Som exempel på en variation i släktets vanor, som ej 
liksom den nyssnämnda warit av tillfällig art, utan tvärtom 
fixerats till en konstant instinkt, kan framhållas, att vissa 
europeiska arter t. o. m. alldeles upphört att fånga skal- 
baggar och i stället välja så avvikande byten som små soli- 
tära bin. 
Cerceris rybyensis (Fig. 21, sid. 121) är en hos oss före- 
kommande art av dessa bifångare, vilka i sin mån vittna om 
släktets nära frändskap med det ständigt bifångande släktet 
Philanthus. C. rybyensis är 8—14 mm. lång med gula tvär- 
band på 2:dra och 3:dje bakkroppslederna. Även denna art bär 
sina byten i flykten och störtar vid hemkomsten så hastigt ner 
i sin ständigt öppna håla, att det ofta är svårt att urskilja, 
om stekeln har något byte med sig. Om inträngandet för- 
dröjdes därigenom att några bladbitar under stekelns från- 
varo instoppades i ingången, kunde man dock se, att små- 
bien buros bröst mot bröst och fasthöllos vid antennerna. 
De wisade ofta en mycket ofullständig förlamning, i det 
många t. o. m. kunde gå, om också långsamt, och likaledes 
röra sin bakkropp. Det tycktes huvudsakligen vara flyg- 
musklerna, som drabbats av förlamningen, ty vingarna rör- 
des aldrig. Förmodligen berodde detta på, att jag endast 
iakttagit byten, som ej blott voro stuckna med gadden utan 
också malaxerade. Marchal, som ingående studerat denna 
art, uppgiver nämligen, att ett blott stucket bi snart repar 
sig, så att det utför koordinerade rörelser med alla kropps- 
delar och även surrar med vingarna, fast det ej kan flyga. 
Om däremot tillika malaxation ägt rum, blir förlamningen 
fullständigare och rörelserna upphöra snart. Denna malaxa- 
