131 
malaxation har till följd, att honungen i biets kräva eller 
s. k. honungsmage uppstötes och uppsuges som näring av 
bivargen själv. Enligt Fabre dödar bivargen många bin ute- 
slutande för detta ändamål och låter sedan deras kroppar 
ligga. Han såg en bivarg på kort tid så behandla sex bin 
efter varandra. Men det är att märka, att dessa Fabre's upp- 
gifter uteslutande grunda sig på iakttagelser, som anställts 
med under en glasklocka inspärrade bivargar, till vilka bin 
insläpptes. Huru det tillgår i det fria, vet han sålunda egent- 
ligen ej. Han såg bivargarna omklamra vissa av de dödade 
och malaxerade bien med mellanbenen och på detta sätt 
vandra omkring, liksom sökte de en utgång. I vissa fall 
fasthöllo de biets antenner med sina käkar. Dessa bin voro, 
anser Fabre, avsedda att hemföras till näring åt bivargens 
avkomma. 
Dessa bin äro döda, resonnerar Fabre, följaktligen kan 
något förråd av dem en gång för alla ej inläggas i cellerna, 
ty då skulle de inom kort råka i förruttnelse, och stekelns 
larv skulle omkomma. Därför måste bivargen, menar Fabre, 
höra till de steklar, som dag efter dag mata sin växande larv 
med nytt, friskt foder. Vid boplatsen såg Fabre sällan någon 
bivarg, som hemfört ett rov, bege sig ut ånyo. Den som 
kommit hem med ett sådant, hade sålunda sörjt för sin larv 
en tid bortåt och stannade sedan länge inne för att ägna sig 
åt grävning av någon ny cell. I somliga celler sågos larver i 
mer eller mindre framskriden utveckling tugga på sitt sista 
bi, medan rester av de förut förtärda lågo runt omkring. I 
andra celler fanns blott ett enda bi med stekelns ägg fästat 
på bröstet. Detta var blott att anse som iden första portionen. 
Mera kunde väntas sedan, i den mån den blivande larven 
växte. 
Att bivargen på förhand tömt honungsmagen på det bi, 
som hemföres till föda åt larven, anser Fabre nödvändigt för 
