132 
dennes välbefinnande, enär honungen skulle skada honom, 
vilket han söker ådagalägga med en del experiment. 
Som man finner, är det mycket teoretiska spekulationer in- 
blandade i Fabre's uppgifter om bivargen, och det skulle 
nog vara önskvärt, att de slutsatser, till vilka han kommit, 
prövades genom studier i det fria. Långt före Fabre med- 
delade Lucas, att åtminstone en del av de i cellerna inlagda 
bien ännu vore levande och rörliga. Under sådana förhållan- 
den tyckas Fabre's teoretiska bekymmer för bivargens larv 
vara Överflödiga, och hans hypotes om matandet dag för 
dag vilar på lösa grunder. Beträffande honungens suppo- 
nerade skadlighet för steklarnas larver är det tillräckligt 
att med Marchal erinra om att larverna av Cerceris rybyensis 
ej lida skada av att honungen finns kvar i honungsmagen, 
Malaxationen, som denna senare stekel underkastar sina små- 
bin, avser nämligen, såsom förut framhållits, ej att pressa 
ut honungen ur krävan, utan att såra halsen, så att stekeln får 
dricka biets blod. Om verkligen honungen vore skadlig för 
rovsteklarnas larver, kunde det mycket väl inträffa, att lar- 
verna själva instinktmässigt undveke att såra honungsmagen 
vid förtärandet av sitt rov. Men om man går tillväga som 
Fabre vid sina experiment och insmörjer hela rovet med ho- 
nung för. att se efter om larverna komma att må illa därav, 
så kan resultatet bli missvisande. Det vore icke otänkbart, 
att larverna finge sina andedräktsorgan tilltäppta av den 
klibbiga vätskan, med vars hanterande de ej äro förtrogna. 
Peckham har studerat en amerikansk art, Philanthus 
punctatus, vilken i likhet med de europeiska Ph. venustus 
och Ph. coronatus samla småbin av släktet Halictus. Enligt 
Peckham inläggas 12—14 bin i varje cell. Dessa äro visser- 
ligen döda; men det oaktat har hela förrådet inlagts på en 
gång, varefter cellen tillstängts. Om något matande dag 
för dag är det sålunda ej fråga, vilket ytterligare försvagar 
Fabre's antagande i fråga om bivargen. Den amerikanska 
