133 
arten sticker liksom bivargen sitt byte i halsen men malaxe- 
rar ej. Något tömmande av honungsmagen förekommer så- 
lunda ej. De dödade bien omfattas även här med mellan- 
benen och bäras av stekeln i flykten till "boet. Utan att 
lägga bytet ifrån sig intränger stekeln i sin öppna håla. 
Dolichurus. 
Släktet är nära befryndat med det isynnerhet i tropiska 
delar av världen utbredda släktet Ampulex. Överensstäm- 
melsen röjer sig icke blott i den egendomliga smala formen 
på halsskölden. utan framförallt i likartade levnadsvanor. 
Dolichurus corniculus (Fig. 20), en liten (5—6 mm.) glän- 
sande svart stekel med långa pannspröt, är ej ovanlig i ytter- 
kanten av soliga skogsbryn, där marken är torr och sandig, 
och där ris och bråte ligger på marken mellan småbuskarna. 
Bland rovsteklarna finnas många livliga och rörliga arter, men 
ingen som i dessa avseenden kan tävla med Dolichurus. 
Den brådska och beskäftighet, med vilken han snor omkring 
på marken i sicksack, i tvära och oväntade vändningar och 
korta flyktkast, är nästan häpnadsväckande. Man kan knap- 
past tänka sig annat, än att denna andlösa brådska gäller 
att upphinna ett flyende byte. Men följer man ihärdigt 
stekeln med ögonen, skall man finna, att vad han söker är 
blott en spricka feller något hål i marken eller i någon fram- 
stickande, ihålig trädrot, med ett ord något litet krypin, som 
ej är på förhand upptaget, och till vilket således ingen bestri- 
der honom nyttjanderätten. Där går han in för att granska 
lokalitetens fördelar och olägenheter. Äro de senare lätt av- 
hjälpta, så att t. ex. blott en liten utvidgning är erforderlig 
för att förvandla (den funna håligheten till en användbar 
bostad, så visar Dolichurus, att han trots bristen på gräv- 
