135 
keln beträda jaktstigen. För detta ändamål brukar han bege 
sig in bland busksnåren och rishögarna och under annat växt- 
avfall på marken, där det är omöjligt att följa honom med 
ögonen. Vad han där söker är de små gulgrå, mörkpricki- 
ga skogskakerlackorna, som just dölja sig under det av so- 
len torrbrända gräset eller under fjolårets vissna löv och 
annat trädavfall. Att få bevittna paralyseringen är under 
sådana förhållanden en ytterst sällsynt tillfällighet. Det har 
också blott lyckats mig en enda gång. I detta fall begav sig 
stekeln, efter att ha utsett lämplig håla, bort till ett litet 
på tre meters avstånd liggande stenröse med något mer än 
knytnävstora stenar. Där började han livligt snoka omkring. 
Förmodligen hade han erfarenhet om platsen såsom lönande 
jaktmark. Snart befanns han också ha drivit upp en kaker- 
lacka, som i snabbt lopp skymtade fram mellan stenarna. 
Några ögonblick därefter syntes stekeln lika snabbt skynda 
efter på hennes spår, och nu pågick under några sekunder 
en livlig jakt uppför och nedför och runtom stenarna. Jag 
hade turen att få bevittna det ögonblick, då stekeln hann 
upp den flyende kakerlackan. Han grep fast i ett av de 
korta, ledade spröten (cerci) i spetsen av hennes bakkropp 
och sträckte i nästa ögonblick sin i hög grad förlängda 
abdomen in under hennes bröst, där gadden stacks in fram- 
för ena mellanhöften, såsom det tycktes. Kakerlackan blev 
genast orörlig och föll omkull på ryggen. Nu putsade sig 
stekeln en lång stund, grep så tag i ena antennroten och drog 
upp sitt förlamade byte på ett några cm. över marken upp- 
höjt smultronblad. 
Redan förut hade jag lagt märke till att de kakerlackor, 
som transporterades av Dolichurus, hade båda sina anten- 
ner stympade ungefär lika mycket, nämligen så att blott unge- 
fär innersta tredjedelen fanns kvar. Att detta ej berott på nå- 
gon tillfällighet, framgick i detta fall, ty stekeln företog 
sig nu att med käkarna klippa av de fina pannspröten, det 
