140 
varvid han börjar med att fästa ihop sandkorn till en gles 
hylsa, innanför vilken den egentliga, pergamentartade och 
bruna kokongen förfärdigas. 
Exp. 1. En Dolichurus höll på att stänga sin håla och 
var nära färdig med arbetet, då jag med pincetten drog fram 
kakerlackan ur den föga djupt belägna kammaren och ställde 
henne framför den nu vidöppna ingången. Då i:stekeln kort där- 
efter kom tillbaka och fick se sin kakerlacka stå där, studsade 
han att börja med men började strax därefter sammansläpa 
små kvistar, barr, torra bladbitar samt ett och annat gruskorn, 
vilket allt han lade över hennes rygg. Denna börda blev dock 
påtagligen kakerlackan för obehaglig, ty plötsligt började 
hon gå sin väg och hade redan tillryggalagt ett tiotal cm., då 
jag infångade henne. Stekeln lät sig ej detta bekomma utan 
fortsatte att lägga sitt sammansläpade stängningsmaterial 
på den plats, där han nyss sett kakerlackan stå och där han 
synbarligen trodde, att hon ännu fanns kvar. Såsmåningom 
övergick han till att även fylla den bredvid belägna vidöpp- 
na ingången. 
Exp. 2. Samma försök gjordes med en annan Dolichurus 
och i en annan trakt. Då hans framdragna kakerlacka skul- 
le ställas framför ingången, sprang hon undan ett stycke, men 
stannade dock några cm. från hålan. Om en stund kom ste- 
keln tillbaka och berörde kakerlackan, som då sprang yt- 
terligare några cm. längre bort. Med vanlig försiktighet 
närmade sig stekeln då framifrån, grep rövet vid en av 
antennstumparna och drog det med sig baklänges några cm., 
stannade därpå och slickade länge kakerlackans mundelar, 
varunder hon, fastän ej längre fasthållen, stod alldeles stilla. 
Efter en stund begav sig stekeln bort, möjligen för att utse 
nytt förvaringsrum för sitt byte men utan att först under- 
söka, om ej det förut använda fortfarande skulle kunnat använ- 
