144 
delfångarna av facket, nämligen vägsteklarna. I motsats 
till dessa senare jaga de spindelfångande rovsteklarna blott 
jämförelsevis små, ännu ej utvecklade spindlar, av vilkas 
vapen de ingenting ha att frukta. Till följd av rovens oan- 
senliga storlek måste ett större antal sådana inläggas som 
larvportion i varje cell, medan vägsteklarna undantagslöst 
inlägga blott en enda men så mycket större spindel. 
Även i vårt land finnas ett par släkten av spindelfångande 
rovsteklar. Det ena, Miscophus, omfattar helt små (4—7 
mm.), oansenliga arter, som i grunda hålor på sandmarker 
insamla talrika små spindelungar men i övrigt ej erbjuda 
något av särskilt intresse i sina vanor. Ansenligare äro de 
8—11 mm. långa arterna av släktet Trypoxylon, svarta, smär- 
ta steklar, vilkas bakkropp framåt avsmalnar till ett långt 
skaft men bakåt är nästan klubblikt förtjockad. 
Trypoxylon figulus kan sannolikt betraktas som vår 
allmännaste rovstekel. På snart sagt alla slags lokaler, där 
rovsteklar pläga förekomma, anträffas isynnerhet hanar av 
denna art. På gamla av larvgångar genomborrade trä- 
väggar, på solbelysta, maskstungna trädstammar, vid 
hallonsnåren med sina talrika döda stammar från före- 
gående år, på sandbackar i skogens närhet, på blom- 
mor och av bladlöss besatta buskar och örter, överallt är 
denna stekel vanlig. Med nästan ormlikt slingrande rörel- 
ser kryper han omkring på bladen eller på marken. I gam- 
la träväggar, där han i lång tid haft sin boplats, uppträder 
han stundom kolonivis, och där kan man ofta få se honom 
i korta flyktsvängar bortkasta utrensat maskmjöl samt hem- 
föra sitt rov av små spindlar eller bollar av lera till skilje- 
väggar mellan cellerna eller till stängningsmaterial i gång- 
ens mynning. Trypoxylon hör ej till de steklar, som söka 
dölja den stängande leran med ett lager av trämassa, såsom 
en del solitära getingar ha för sed. Om han bebor en rödmå- 
