145 
lad husvägg, avsticka därför hans grå lerproppar skarpt 
mot omgivningen. Enligt min erfarenhet hämtar han till 
byggnadsmaterial redan förut fuktig lera ur något halvt ut- 
torkat dike eller någon lergrop, 'varför han ej, såsom vissa 
solitära getingar, vilka skava lera från torra marken, först 
måste hämta någon vätska att älta den med. 
Trypoxylon figulus förlägger alltid sina celler i rad 
utanför varandra i någon förut befintlig trång 
hålighet, vars iordningställande på sin höjd 
kräver utrensande av vad de förra bebyggar- 
na kunna ha lämnat kvar. Cellerna åtskiljas 
av tunna, skålformiga lerväggar, som på sam- 
ma gång få tjänstgöra som lock i den sist 
provianterade cellen och botten i den, som 
anlägges därutanför. Skiljeväggarna göras ej 
dubbla såsom hos en del solitära getingar. 
Däremot vidtagas vissa försiktighetsmått med 
den yttersta cellen, såsom framgår av följande Ma RA 
iakttagelsefall. En stekel av denna art "Sågs gulus.2!/» ggr. (Original.) 
sysselsatt med att med lera mura igen myn- 
ningen till sin gång i en tallstubbe. Då arbetet var nära 
färdigt, begagnade sig vår allmännaste guldstekel, den över- 
allt närvarande Chrysis ignita, av Trypoxylons frånvaro 
till att genombryta den ännu tunna lerproppen och tränga 
in i boet. Efter en stund kom guldstekeln ut igen och flög 
bort. Strax därefter återkom Trypoxylon med en fuktig 
lerboll mellan käkarna och täppte därmed den av guldstekeln 
gjorda öppningen. Hade denne senare dröjt ännu några 
ögonblick i boet, hade han således blivit inmurad. Då 
detta bo öppnades, visade det sig, att innanför mynningens 
lerpropp befann sig ett tomrum av 21/32 cm. längd och därin- 
nanför en ny lerpropp, som ej hade blivit genombruten av 
guldstekeln. Det är sålunda tydligt, att metoden att avdela 
gångens yttre idel med av lerproppar åtskilda tomrum kan, 
10 — Grävsteklarnas liv. 
